П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/21305/25
Перша інстанція: суддя Свида Л.І.,
повний текст судового рішення
складено 22.05.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Казанчук Г.П.,
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,

ВИКЛАД ОБСТАИН :

ОСОБА_1 до звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про:
1. визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими нарахований земельний податок з фізичних осіб № 315811-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року; № 315813-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року;
2. визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки № 0315900-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року; № 0315832-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року; № 0315839-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року; № 03158320-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року.
Позов та відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що податковим органом йому безпідставно визначені податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно та земельного податку оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки рішення винесені поза межами строків обчислення податків, розрахунок податків є невірним та будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.
Відзив обґрунтований відповідачем тим, що ним правомірно визначені позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно та земельного податку на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач повідомлення за формою 20-ОПП не подавав, а тому він не підлягав звільненню від оподаткування. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції застосована норма пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України в редакції, яка не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин за 2019 рік. Вказує, що за редакцією закону, чинною у 2019 рці, об`єкт нерухомого майна виключався зі складу об`єкта оподаткування за наявності двох умов (1) належність до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 та (2) використання такої будівлі за призначенням у господарській діяльності власника без передання в оренду, лізинг чи позичку. Покликається на постанову Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.
Крім того апелянт вказує на неправильне тлумачення поняття «будівля промисловості» в редакції пп. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, оскільки суд першої інстанції не надав окремої оцінку структурі майнового комплексу та функціональному призначенню кожної з його складових частин, обмежившись посиланням на основний КВЕД позивача в цілому. 
Не врахування судом першої інстанції доводів позивача про використання земельної ділянки в господарській діяльності у 2019-2020 роках, відхиливши договір еквайрингового обслуговування торгово-сервісного підприємства №18-07/18-803 від 04.07.2018 з тих міркувань, що сам факт укладення договору в 2018 році не свідчить про фактичне здійснення господарської діяльності позивачем на зазначеній земельній ділянці та саме в цей період.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвалою колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2025 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ : 

Судом першої інстанції з`ясовано та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 04.08.2021 року та є платником єдиного податку на спрощеній системі оподаткування 2 групи, основним видом діяльності позивача є 56.10: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу належить на праві приватної власності:
- з 16 січня 2019 року земельна ділянка з кадастровим номером 6510136900:18:001:0004, площею 0,8543 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: АДРЕСА_1 ,
- нежитлові будівлі виробничого комплексу та кафе за цією адресою, які складаються з будівлі столярного цеху та кафе (938,5 кв. м.), автомайстерні (349,4 кв. м.), офісу (69,5 кв. м.), автомайстерні (130,4 кв. м.), котельні (19,8 кв. м.), будівлі шиномонтажу (50,1 кв. м.), навісу (274,8 кв. м.), залів кафе (20,1 кв. м., 9,3 кв. м., 9,3 кв. м., 9,3 кв. м.).
Враховуючи перебування у власності позивача зазначеної земельної ділянки та об`єктів нерухомого майна, відмінних від земельної ділянки Головним управлінням ДПС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі направлені позивачу наступні податкові повідомлення-рішення, які оскаржені в цій справі (надалі – спірні рішення):
- №315811-2401-2103-UА65100150000057191 від 06.05.2025 року, яким позивачу нарахований земельний податок за 2020 рік в розмірі 64437,17 грн.;
- №315813-2401-2103-UА65100150000057191 від 06.05.2025 року, яким позивачу нарахований земельний податок за 2019 рік в розмірі 61789,06 грн.;
- №0315900-2401-2103-UА65100150000057191 від 06.05.2025 року, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2022 рік в розмірі 10186,04 грн.;
- №0315832-2401-2103-UА65100150000057191 від 06.05.2025 року, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2021 рік в розмірі 28207,50 грн.;
- №0315839-2401-2103-UА65100150000057191 від 06.05.2025 року, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2020 рік в розмірі 20353,67 грн.;
- №03158320-2401-2103-UА65100150000057191 від 06.05.2025 року, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2019 рік в розмірі 19613,62 грн.
Отже, законність та справедливість спірних рішень є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.
Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (надалі ПК України).
Стосовно дотримання процедури винесення спірних ППР, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач при зверненні до суду вказав на порушення при винесенні ППР, оскільки такі ППР не були складені до 01 липня 2019 та 01 липня 2020.
Спірними ППР позивачу нараховане податкове зобов`язання із земельного податку за 2019 та 2020 роки.
У ст. 265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Згідно п. 266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно п. 266.7.2 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
У пп. 266.10.2 – 266.10.3 п.266.10 ст. 266 ПК України вказано, що у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Згідно ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є: 270.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; 270.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Відповідно до п.271.1 – 271.2 ст.271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
У ст. 285 ПК України визначено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.
Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Згідно п. 286.5 ст.286 ПК України (у редакції чинній станом на день виникнення правовідносин) нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Водночас, у п. 287.9 ст.287 ПК України визначено, що у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені цією статтею, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
У п.102.1 ст. 102 ПК України (у редакції чинній станом на день складання ППР) зазначено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2, застосування вимог пункту 141.4 статті 141 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У відповідності до положень п. 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України на період з 18.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених ст. 102 цього Кодексу. Відміна на всій території України карантину відбулася з 24 години 30.06.2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651.
Таким чином, період з 18.03.2020 року по 30.06.2023 року не враховується для визначення строків давності, передбачених ст. 102 Податкового кодексу України, а тому податковим органом дотримані строки, передбачені ст. 102 Податкового кодексу України при визначенні позивачу податкових зобов`язань з земельного податку за 2019-2020 роки.
Спірні ППР винесені податковим органом 06 травня 2025 року.
Аналізуючи наведені норми права та спірні ППР на предмет наявності порушення процедури їх винесення, колегія суддів зазначає, що не складення їх до 01 липня поточного року, лише звільняє від відповідальності за несвоєчасну оплату податкового зобов`язання, проте не свідчить про їх протиправність. Оскільки спірні ППР винесені у межах строку, визначеного у ст. 102 ПК України, а відтак доводи позивача щодо порушення процедури їх складання, є протиправними.
На переконання колегії суддів, доводи позивача про те, що спірні ППР мали б бути винесені лише за наслідками проведення податкової перевірки не ґрунтуються на нормах ПК України, а відтак відхиляються через безпідставність. 
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність порушення процедури щодо винесення цих ППР в частині строку та порядку їх складання.
Стосовно ППР від 06.05.2025 року № 315811-2401-2103-UA65100150000057191 та № 315813-2401-2103-UA65100150000057191, колегія суддів зазначає наступне.
ППР № 315813-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року нараховане податкове зобов`язання із земельного податку за 2019 рік у розмірі 61789,06 грн.
ППР № 315811-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025 року нараховане податкове зобов`язання із земельного податку за 2020 рік у розмірі 64437,17 грн.
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу з 16 січня 2019 року належать на праві приватної власності земельна ділянка з кадастровим номером 6510136900:18:001:0004, площею 0,8543 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: м. Херсон проспект Сенявіна Адмірала, земельна ділянка 39.
Відповідно до п. п. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14, п. 269.1 ст. 269, п. 270.1 ст. 270 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється, зокрема, з власників земельних ділянок. Платниками плати за землю є платники земельного податку, зокрема, власники земельних ділянок. Об`єктом оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності.
Відповідно до положень п. 286.1, 286.5 ст. 286, п. 287.5, 287.9, 287.10. ст. 287 ПК України підставою для нарахування земельного податку є, зокрема, дані державного земельного кадастру.
Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платнику податку до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку.
Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Апелянт, як на підставу апеляційної скарги зазначає про те, що він звільнений від обов`язку сплати податку в силу пункту 297.1 ст. 297 ПК України. При цьому, колегія суддів зауважує, що вказані доводи не були заявлені позивачем у позовній заяві як підстава протиправності спірних рішень при зверненні до суду.
Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Пунктом 269.2 статті 269 ПК України також передбачено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом № 4536-IX від 16.07.2025) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів: податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
З системного аналізу наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовою несплати земельного податку фізичною особою-підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування є те, що такий суб`єкт господарювання, який є власником земельної ділянки, використовує цю землю для ведення своєї господарської діяльності.
Отже, для звільнення позивача від податкового зобов`язання з податку на землю, йому необхідно підтвердити безпосереднє використання належної йому земельної ділянки у своїй підприємницькій діяльності з врахуванням виду здійснюваної ним діяльності.
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції вказав, що позивач не подав повідомлення форми 20-ОПП щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6510136900:18:001:0004, та адресою здійснення позивачем підприємницької діяльності є інша, ніж та за якою знаходиться земельна ділянка.
Як вже було зазначено вище, позивач є платником єдиного податку другої групи.
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог пункту 63.3 статті 63 ПК України, платник податків зобов`язаний, зокрема, повідомляти про всі об`єкти оподаткування контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з Порядком обліку платників податків і зборів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за № 1562/20300 (далі - Порядок № 1588).
Цей Порядок розроблений відповідно до Податкового кодексу України з метою використання єдиної раціональної методики обліку платників податків і зборів у контролюючих органах (п. п. 1).
Пункту 8.2 Порядку № 1588 передбачено, що об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.
Згідно п. 8.4 Порядку № 1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.
Аналізуючи наведені вище положення цього Порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність за ф. № 20-ОПП, подається до контролюючого органу протягом 10 робочих днів з дати оформлення договору купівлі-продажу, оренди чи іншого документа на право володіння, користування або розпорядження об`єктом оподаткування.
Позивачем дійсно не надано доказів виконання ним обов`язку щодо подання до контролюючого органу повідомлення форми № 20-ОПП про об`єкт оподаткування нерухомого майна, який належить позивачу. При цьому, колегія суддів зазначає, що неподання повідомлення за формою №20-ОПП не може бути беззаперечним доказом не використання об`єктів нерухомого майна у господарській діяльності ФОП. Водночас, за відсутності такого повідомлення, податковий орган, який виніс спірні ППР, не мав інших варіантів дій, як нарахувати податок на нерухоме майно.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що сам по собі Договір на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства №18-07/18-803 від 04.07.2018 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України», Договір вивезення сміття, Договір водопостачання та Договір електропостачання не є беззаперечним доказом використання земельної ділянки у своїй господарській діяльності саме позивачем.
Колегія суддів зазначає, що позивач стверджує про використання земельної ділянки у господарській діяльності при веденні ресторанного бізнесу. Так, ведення ресторанного бізнесу може підтверджуватись, крім основних дозволів та ліцензій і ліцензій на торгівлю алкогольними напоями, торгівельними патентами, додатковими документи, які необхідно оформити для повноцінного функціонування ресторану, які охоплюють різні сфери діяльності закладу. 
Так, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження реального функціонування ресторану протягом 2019-2020 роках ресторану «Барін» (торгових патентів, дозволів на розташування закладу громадського харчування, Ліцензії на продажу алкоголю тощо) та використання саме позивачем цього ресторану у своїй господарській діяльності. 
У пункті 3.1.3 Договору на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства №18-07/18-803 від 04.07.2018 року зазначено, що Банк зобов`язується здійснювати зарахування коштів на поточний рахунок Торговця, зазначений Торговцев в Додатку 5 до цього Договору, не пізніше 2 (двох) робочих днів з дня надходження до Банку звітів Торговця про проведення операцій використання СПЗ під час здійснення еквайрингу…
Апеляційний суд зауважує, що ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду апелянтом не надано доказів реального виконання вказаного договору (квитанції, звіти тощо), які б підтверджували реальне виконання вказаного договору.
Згідно додатків до цього договору, зокрема, картки торговця та переліку орендованого устаткування та адрес його експлуатації вбачається, що орендоване обладнання розміщується в ресторані «Барін» за адресою: м. Херсон, проспект Сенявіна, 39.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сам договір на еквайрингове обслуговування торгово-сервісного підприємства, картка торговця та Додаток до цього договору підписаний лише стороною банку, а позивачем ні. І вказівки проте, що ці документи підписані за допомогою КЕП чи іншого електронного ключа доводи позову не містять.
Апеляційний суд погоджується із доводом апелянта про те, що сам по собі факт не подання звіту 20-ОПП щодо використання ним у господарській діяльності земельної ділянки чи то об`єктів нерухомого майна, розташованих на такій ділянці, не є безумовним доказом не використання земельної ділянки у своїй господарській діяльності. Натомість, у разі неподання такого звіту, саме платник податків мав би довести податковому органу та суду, що ним у своїй господарській діяльності використовувалась земельна ділянка протягом 2019-2020 років. Таких доказів матеріали справи не містять.
Доречним є зауваження позивача про те, що згідно ч.2 ст.77 КАС України тягар доведення покладається на суб`єкта владних повноважень, проте, саме відповідач, як суб`єкт владних повноважені і зазначив про відсутність доказів використання позивачем у своїй господарській діяльності земельної ділянки, з огляду на не подання ним звіту за 2019-2020 роки 20-ОПП. Подача звіту за 2024 рік не є доказом використання цієї земельної ділянки у своїй господарській діяльності позивачем протягом 2019-2020 роки.
При цьому, колегією суддів установлено, що 26.03.2019 року зареєстрована юридична особа - ТОВ «Компанія «Барін» за адресою 73000, м. Херсон, вулиця СЕНЯВІНА,39, основні види економічної діяльності, зокрема, є 47.25 – роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; 47.26 – роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах; 56.10 – діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 56.21 – постачання готових страв для подій; 56.29 – постачання інших готових страв; 56.30 – обслуговування напоями. Єдиним бенефіціарним власником ТОВ «Компанія «Барін» є ОСОБА_1 . 
Тобто, вказане ТОВ зареєстровано саме за адресою нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , і саме позивач є одноосібним бенефіціарним власником цього ТОВ. 
Крім того, апеляційним судом установлено, що позивач протягом 2019-2020 року, згідно повідомлення податкового органу, не отримував Ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними чи тютюновими напоями. Натомість, такі Ліцензії були отримані ТОВ «Компанія «Барін» для здійснення торгівлі за адресою вул. Сенявіна, 39, м. Херсон, Херсонська обл., 73039 (а.с.170-171).
Державна служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у листі вих. № 23.2.1/18432 від 04.08.2026 на запит апеляційного суду зазначила, що в Державному реєстрі операторів ринку та їхніх потужностей стосовно вищевказаних суб`єктів господарювання за запитуваний період наявна наступна інформація (а.с.183-185): 
- ФОП ОСОБА_1 , реєстраційний номер потужності r- НОМЕР_1 , державної реєстрації 23.09.2019, адреса потужності: вул. Сенявіна, 39, м. Херсон, Херсонська обл., 73039, діяльність закладів громадського харчування за категоріями: стаціонарна потужність.
- ТОВ "Компанія "Барін", реєстраційний номер потужності r- НОМЕР_2 , дата державної реєстрації 23.09.2019, адреса потужності: вул. Сенявіна, 39, м. Херсон, Херсонська обл., 73039.
Отже, установлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що нерухоме майно, за яке нараховане грошове зобов`язання, використовував інший суб`єкт господарювання – ТОВ «Компанія «Барін». При цьому, позивачем не надано жодної інформації в якому саме розмірі/обсягу (площі) ним використовувався об`єкт нерухомого майна та ТОВ «Компанія «Барін», з огляду на те, що позивач є єдиним власником ТОВ «Компанія «Барін».
Апелянт стверджує про використання об`єктів нерухомого майна ним при здійсненні ним господарської діяльності у сфері ресторанного бізнесу. Водночас, жодного належного та допустимого доказу реального здійснення такої діяльності, матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.ч. 1-2 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідач, доводячи правомірність спірних рішень наголосив на відсутності жодної інформації, у тому числі і повідомлення за формою 20-ОПП про те, що об`єкти нерухомого майна, власником якого є позивач, використовуються ним у господарській діяльності.
Колегія суддів звертає увагу, що жодного доказу здійснення позивачем діяльності у сфері ресторанного бізнесу, як то доказів про наявність найманих працівників, їх медичні книжки, дозволів ДСНС, Держпродспоживслужби, договорів закупівлі продуктів тощо та взагалі доказів функціонування закладу громадського харчування матеріали справи не містять. Крім того, з огляду на те, що судом установлено використання об`єктів нерухомого майна іншим суб`єктом господарювання, позивачем не зазначено які площі використовувались ним, як ФОП, а які ТОВ «Компанія «Барін».
Наведене свідчить про відсутність беззаперечних доказів використання позивачем земельної ділянки площею 0,8543 га, кадастровий номер 6510136900:18:001:0004, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна загальною площею 1880.5 кв.м., у його господарській діяльності в сфері ресторанного бізнесу.
Водночас, як свідчать матеріали справи, право власності на земельну ділянку зареєстровано лише 16.01.2019 року, тобто нарахування земельного податку за 16 днів, за відсутності доказів використання позивачем цієї земельної ділянки за іншим правочином, здійснено поза правовим полем.
Відповідно до абзацу третього пункту 286.5 статті 286 ПК України у разі переходу права власності на земельну ділянку або права на земельну частку (пай) від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося його право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності. 
Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (пункт 287.1 ст. 287 ПК України). 
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,8543 га, кадастровий номер 6510136900:18:001:0004, дата державної реєстрації права власності на земельну ділянку 16.01.2019 року. 
ГУ ДПС в Одеській області зазначено, що до бази ІКС «Податковий блок» внесено дату реєстрації згідно даних ДРРП - 16.01.2019 рік. Таким чином, нарахування земельного податку за спірний період (2019 рік) системою проводиться автоматично згідно ведених даних з ДРРП, тобто за період з 16.01.2019 по 31.12.2019 року (6 443 716, 28 грн. (нормативно грошова оцінка земельної ділянки) *1% : 365 днів ( календарний рік) * 350 днів (за період з 16.01.2019 по 31.12.2019, тобто з дати державної реєстрації) = 61 789,06 грн. 
Отже, період з 01.01.2019 по 16.01.2019 не враховувався в нарахування земельного податку до податкового повідомлення-рішення № 315813-2401-2103-UA65100150000057191 від 06.05.2025, оскільки у даний період земельна ділянка не перебувала у власності позивача. 
Стосовно доводів апелянта про те, що у 2020 році відповідач не мав правових підстав нараховувати грошове зобов`язання за березень 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 52^-4 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" ПК України не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.
Відповідач на вимогу суду надав пояснення про те, що за ОСОБА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,8543 га, кадастровий номер 6510136900:18:001:0004, дата державної реєстрації права власності на земельну ділянку 16.01.2019 року ГУ ДПС нараховано земельний податок за весь 2020 рік, тобто за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 (податкове повідомлення-рішення № 315811-2401-2103- UA65100150000057191 від 06.05.2025). Відповідно, сума земельного податку за 2020 рік становить: (6443716,28 *1% ) = 64 437,17 грн (за весь рік).
Колегія суддів вважає, що нарахування земельного податку за березень 2020 року проведено в порушення норм податкового законодавства, оскільки за цей період позивач був звільнений від сплати податку.
Так, за 2020 рік спірним ППР, позивачу нараховане податкове зобов`язання за 12 місяців 64437,17 грн, отже податкове зобов`язання за 1 місяць становить 5369,76 грн 64437,17/12), а відтак спірне ППР № 315811-2401-2103- UA65100150000057191 від 06.05.2025 в частині нарахування 5369,76 грн слід скасувати як протиправне. Натомість, колегія суддів дійшла висновку, що ППР № 315813-2401-2103- UA65100150000057191 від 06.05.2025 винесене відповідачем у межах та у спосіб повноважень, визначених законодавством. 
Наведених апеляційним судом обставин не було перевірено судом першої інстанції, що свідчить про порушення норм матеріального права. А відтак, колегія суддів дійшла висновку, що в цій частині апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Стосовно ППР від 06.05.2025 року №0315900-2401-2103-UА6510015000005719, №0315832-2401-2103-UА65100150000057191, №0315839-2401-2103-UА65100150000057191 та №03158320-2401-2103-UА65100150000057191, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу з 16 січня 2019 року належать на праві приватної власності нежитлові будівлі виробничого комплексу та кафе, складовими частинами якого є 
Будівля столярного цеху та кафе, А (938,5 кв. м); 
Автомайстерня, Б. (349,4 кв. м); 
Офіс, В (69,5 кв. м); 
Автомайстерня, Г (130,4 кв. м); 
Котельня, Д (19,8 кв. м); 
Будівля шиномонтажу, З (50,1 кв. м); 
Навіс, І, Т, У, Ф, Склад, Е (274,8 кв. м); 
Зал кафе, Н (20.1 кв. м); 
Зал кафе, О (9,3 кв. м); 
Зал кафе, П (9,3 кв. м
Позивач стверджує, що вказані об`єкти нерухомого майна є будівлями промисловості. 
ГУ ДПС у Херсонській області винесені податкові повідомлення – рішення від 06.05.2025:
- №03158320-2401-2103-UА65100150000057191, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2019 рік в розмірі 19613,62 грн.
- №0315839-2401-2103-UА65100150000057191, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2020 рік в розмірі 20353,67 грн.;
- №0315832-2401-2103-UА65100150000057191, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2021 рік в розмірі 28207,50 грн.;
- №0315900-2401-2103-UА65100150000057191, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2022 рік в розмірі 10186,04 грн.
Як на підставу протиправності спірних рішень, окрім доводів про порушення процедури їх винесення, які відхилені апеляційним судом, про що зазначено вище, вказується про застосування норм законодавства до всіх чотирьох спірних періодів — 2019, 2020, 2021 та 2022 років, редакції закону, яка була змінена Законом України від 16.01.2020 №466-IX 25.05.2020. Крім того, апелянт доводить, що об`єкт нерухомості – нежитлові будівлі виробничого комплексу та кафе, які йому належать, є будівлями промисловості та не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у відповідності до п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Надаючи відповідь на зазначені доводи, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. п. 266.1.1 п.266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно абзацу ж п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (у редакції чинній протягом 2019 року) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23.05.2020 року, у статті 266 1) підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 викладено в такій редакції:
є) будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку".
Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що податкове повідомлення – рішення №03158320-2401-2103-UА65100150000057191, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2019 рік, слід перевіряти на відповідність вимогам ПК України, в редакції чинній протягом 2019 року.
Відповідно до Державного класифікатору будівель і споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) код 125 включає будівлі промисловості та склади до яких відносяться криті будівлі промислового призначення, наприклад фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства за їх функціональним призначенням, підприємств машинобудування та металообробної промисловості, чорної металургії, хімічної та нафтохімічної промисловості, легкої промисловості, харчової промисловості, медичної та мікробіологічної промисловості, лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне, а також резервуари, силоси та склади (резервуари для нафти, нафтопродуктів, газу, інші резервуари та ємності, силоси, склади спеціальні товарні, холодильники, складські майданчики, універсальні склади та інші).
Позивач наголошує, що об`єкти нерухомого майна, за які нарахований податок, є будівлями промисловості. 
Згідно абз. є) п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (у редакції чинній протягом 2019 року) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 ПК України).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у п/п. «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями п/п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому cама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості - не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з чим застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його використання у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема нормою п/п. «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків, зменшення податкового навантаження на тих платників податків (фізичних та юридичних осіб), які є власниками певних об`єктів нерухомості, з метою стимулювання їх використовувати ці об`єкти за функціональним призначенням.
Відтак, застосування п/п. «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2018 (справа № 806/2676/17), а саме: в частині про те, що застосування п/п. «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов - наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. 
Відтак судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів КАС ВС сформувала правовий висновок, відповідно до якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
В той же час, використання позивачем зазначеного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням (промислове виробництво) у 2019 році, з врахуванням виду діяльності фізичної особи, не доведено суду, з огляду на те, що згідно видів економічної діяльності, зазначених у Відповіді №3006688 від 09.07.2026, позивач не здійснював діяльності пов`язаної з функціональним призначенням об`єктів нерухомого майна.
Апелянт зазначає, що за редакцією закону, чинною у 2019 році, об`єкт нерухомого майна виключався зі складу об`єкта оподаткування за наявності двох умов: (1) належність будівлі до групи “Будівлі промислові та склади” (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 та (2) використання такої будівлі за призначенням у господарській діяльності власника без передання в оренду, лізинг чи позичку. 
Вказаний довід відхиляється колегією суддів, з огляду на те, що за правовою конструкцією абзацу ж п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (у редакції чинній протягом 2019 року) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб). Отже, обов`язковою умовою для звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, окрім наведених апелянтом, є належність цих будівель сільськогосподарським товаровиробникам.
У постанові від 4 березня 2021 року у справі № 500/2782/18 Верховний Суд вказав, що з метою вирішення питання щодо наявності у позивача права на пільгу, передбачену пунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, суди мали встановити, чи наділений він статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права, та встановити факт використання Позивачем спірної нежитлової будівлі як об`єкта сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб
У світлі таких висновків Верховний Суд у постанові від 09.07.2026 - № 120/15649/24 зауважив, що сам по собі факт наявності у власності Позивача будівель, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може свідчити про наявність у нього статусу сільськогосподарського товаровиробника. Будь-яких доказів того, що Позивач безпосередньо займається сільськогосподарською діяльністю та є сільськогосподарським товаровиробником (договорів, обладнання, наявності будь-якої діяльності як товаровиробника у тому числі у складі домогосподарства (вирощування свиней, курей та овець) (в тому числі світлокопій чи будь-яких інших доказів) тощо) матеріали справи не містять і судами не встановлено.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення Позивачем у спірний період діяльності як сільськогосподарського товаровиробника.
Колегія суддів повторює, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України, дійсно, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Водночас, згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно ч.4 ст.9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Верховний Суд у постанові від 19.08.2026 року у справ №340/4506/25 наголосив, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності виявляється, зокрема, в тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору, з`ясовує, якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин, а в разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
У контексті спірних правовідносин слід враховувати, що право на податкову пільгу, передбачену підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, є винятком із загального правила оподаткування, а тому платник податків, який претендує на таке звільнення, має підтвердити свою відповідність встановленим ПК України для такої пільги критеріям. Відтак, оскільки про наявність у нього права на таку пільгу стверджує саме Позивач, - він повинен підкріпити ці твердження відповідними доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивач не надавав жодних належних та допустимих доказів фактичного використання належних їй на праві власності об`єктів нерухомості у сільськогосподарській діяльності саме у 2019 році. За таких обставин, а також враховуючи, що обов`язок доказування, покладений на суб`єкта владних повноважень, не є абсолютним, колегія суддів не вбачає протиправності ППР від 05.06.2025 року 03158320-2401-2103-UА65100150000057191, а відтак в цій частині апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Стосовно правомірності ППР №0315839-2401-2103-UА65100150000057191, №0315832-2401-2103-UА65100150000057191 та №0315900-2401-2103-UА65100150000057191, якими позивачу нарахований податок на нерухоме майно за 2020, 2021 та 2022 рік в розмірі 10186,04 грн, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Відповідності до положень п. 52-5 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 цього Кодексу в період з 1 березня по 31 березня 2020 року.
Згідно розрахунку грошового зобов`язання з податку на нерухомість за 2020 рік, колегія суддів зазначає, що за березень 2020 року податок позивачу не нараховувався.
У відповідності до п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018:2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку
Згідно Державного класифікатору будівель і споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) код 125 включає будівлі промисловості та склади до яких відносяться криті будівлі промислового призначення, наприклад фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства за їх функціональним призначенням, підприємств машинобудування та металообробної промисловості, чорної металургії, хімічної та нафтохімічної промисловості, легкої промисловості, харчової промисловості, медичної та мікробіологічної промисловості, лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне, а також резервуари, силоси та склади (резервуари для нафти, нафтопродуктів, газу, інші резервуари та ємності, силоси, склади спеціальні товарні, холодильники, складські майданчики, універсальні склади та інші).
При цьому, ці будівлі мають використовуватися за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.
Відповідно до КВЕД ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, секції B-F відносяться до добувної промисловості і розроблення кар`єрів; переробної промисловості, постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря; водопостачання; каналізація, поводження з відходами та будівництво.
При цьому, колегія суддів повторно наголошує, що діяльність позивача з КВЕД 56.10: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування відноситься до секції І, яка включає діяльність із забезпечення стравами та напоями (діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, постачання готових страв, постачання готових страв для подій, постачання інших готових страв, обслуговування напоями).
Таким чином, виходячи з діяльності, яку здійснює позивач в належних йому нежитлових приміщеннях, на нього положення п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не розповсюджуються та належні йому нежитлові приміщення є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд зазначає, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним критеріям.
Враховуючи наведене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 2045,87 грн, що підтверджується платіжною інструкцією (а.с.8) та 2455,05 грн при зверненні з апеляційною скаргою, що підтверджується також платіжної інструкцією (а.с.63). Всього, судового збору сплачено 4500,92 грн. Позовні вимоги у цій справі заявлені на 204587,06 грн, а задоволенню підлягають позовні вимоги на 5369,76 грн (2,62%), а тому на користь позивача слід стягнути судовий збір відповідно до частини задоволених позовних вимог в розмірі 117,92 грн (4500,92 х 2,62/100) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2026 року у справі №420/21305/25 скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління ДПС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (пр-т. Незалежності, 75, м. Херсон, 73022, код ЄДРПОУ 43143201) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Херсонській області від 06 травня 2025 року № 315811-2401-2103- UA65100150000057191 від 06.05.2025 в частині нарахування земельного податку за 2020 рік в розмірі 5369,76 гривень. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 117,92 гривень.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Суддя Ю.М. Градовський

Суддя О.В. Єщенко