ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року
м. Київ
справа № 403/3000/12
провадження № 61-6684св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Сьома дніпровська державна нотаріальна контора,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М., і виходив з такого.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У лютому 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого на момент звернення до суду діяла ОСОБА_1 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа державний нотаріус Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновська Л. Г., про визнання недійсним і скасування заповіту та заяви про прийняття спадщини.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначали, що з 20 вересня 1991 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .
3.  ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син ОСОБА_5 .
4.  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його спадкоємцями першої черги були позивачі, а також батьки померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
5.  ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його спадкоємцями першої черги були позивач ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_7 . 
6.  ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 , її спадкоємцем першої черги був позивач ОСОБА_2 .
7. У встановлені законом строки позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , як від свого імені, так і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 . Проте реалізації спадкових прав перешкоджала відсутність свідоцтва про народження ОСОБА_4 , яким заволоділа сім`я відповідача.
8. Відновивши відповідний документ, вона дізналася, що 29 грудня 2010 року ОСОБА_7 заповіла усе своє майно ОСОБА_3 .
9. Позивачі вважали, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки на момент складення заповіту у ОСОБА_7 був стійкий розлад здоров`я: з 2006 року дисцикулярна єнцефалопатія 2 ступеня на фоні атеросклеротичного ураження магістарльних артерій голови; з 2006 року органічний астинічний розлад; онкологічна хвороба легенів 4-ї стадії з метастазами; серцева недостатність 2 ступеня, міокардіосклероз; ревматичні захворювання; хвороби очей та інші. З грудня 2010 року по січень 2011 року вона знаходилася на лікуванні, приймала сильнодіючі ліки.
10. Крім того, ОСОБА_7 знаходилася в емоційно-пригніченому, депресивному стані у зв`язку із смертю її чоловіка та сина.
11. Складення заповіту не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона говорила, що все своє майно залишить онуку.
12. Складення заповіту не було вільним, оскільки ОСОБА_7 перебувала під контролем сім`ї відповідача.
13. Сім`я відповідача свідомо не лікувала ОСОБА_7 , приховували від неї інформацію про стан її здоров`я, ввела її в оману щодо змісту правочину.
14. Відтак позивачі стверджували, що спадкодавиця не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
15. Ураховуючи викладене та уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивачі просили суд:
- визнати недійсним та скасувати заповіт від імені ОСОБА_7 від 29 грудня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним та скасувати заяву від імені ОСОБА_7 про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
16. Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
17. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі не довели, що ОСОБА_7 у момент вчинення заповіту та заяви не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або вони вчинені під впливом помилки чи обману з боку сім`ї відповідача.
18. Суд оцінив висновок експертизи від 06 травня 2025 року, складений в межах кримінального провадження. Зазначив, що такий висновок враховує, серед іншого, медичну документацію, про правильність якої зазначає позивачка, показаннях позивачів та свідків. Висновок складено Львівською філією ДУ «Інституту судової психіатрії МОЗ України».
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
19. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.
20. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог та зазначив, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, належно встановив всі фактичні обставини справи, дав доказам належну оцінку у їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд взяв до уваги висновки двох судово-психіатричних експертиз, якими встановлено, що ОСОБА_7 не виявляла ознак психічного захворювання, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Узагальнені доводи касаційної скарги
21. 11 травня 2026 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
22. Крім того, 01 червня 2026 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_8 засобами поштового зв`язку звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
23. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої та апеляційної інстанцій заявники зазначають неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що судове рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням правил територіальної юрисдикції, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені клопотань сторони позивача про призначення експертиз, про визнання доказів неналежними та недопустимим, а також вважають, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
24. Касаційні скарги обґрунтовані посиланням на те, що суди безпідставно відмовили у задоволені клопотань про витребування доказів, призначення експертизи, надання роз'яснень експертів, допит свідків, визнання неналежними та недопустимими доказів, а також заявам про відвід суддів.
25. Заявники вказують, що суди встановили істотні обставини на підставі доказів, які є недопустимими, допустили неповноту при встановленні обставин.
26. Вказують, що суди не надали належної оцінки висновку експертів №200-26 від 05 лютого 2026 року, складеному в межах кримінального провадження, а тому не врахували доводів про підробку заяви про прийняття спадщини, медичних документів, втрату або приховування заповіту.
27. Посилаються на те, що суди попередніх інстанції не надали належної оцінки доводам сторони позивачів про психологічний вплив на ОСОБА_7 з боку відповідача та його родини, важкий фізичний стан, емоційне пригнічення, смерть близьких родичів.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
28. Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 403/3000/12 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
29. Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху для усунення недоліків.
30. Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 403/3000/12 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
31. 29 червня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
32. 28 червня 2026 року ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат 
Климась Ю. І., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
33. Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що доводи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди позивачів з оцінкою доказів.
34. Акцентує увагу, що у справі наявні два висновки посмертних судово-психіатричних експертиз, які не підтвердили неспроможність ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період складення заповіту.
35. Крім того вказує, що у матеріалах справи наявний висновок судово-почеркознавчої експертизи, за яким підпис і рукописний текст у заповіті виконані ОСОБА_7 .
36. Зазначає, що позивачі у касаційних скаргах фактично поєднують взаємовиключні правові позиції, стверджують, що заповіт і заява про прийняття спадщини є підробленими та одночасно посилаються на те, що ОСОБА_7 підписала їх у стані психологічного обману або під впливом відповідача.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
37. 29 грудня 2010 року завідувачем Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновською Л. Г. посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_7 заповіла усе своє майно ОСОБА_9 . 
38. Також 29 грудня 2010 року ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_6 . 
39. Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
40. Спадкова справа після ОСОБА_7 заведена державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори.
41. 15 лютого 2011 року заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_10 , як представник неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , який є онуком померлої.
42. 15 березня 2011 року заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_9 , як спадкоємець за заповітом.
43. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_4 уклали шлюб 20 вересня 1991 року. 
44. Згідно зі свідоцтвом про народження у подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 . 
45. Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
46. Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
47. Згідно зі свідоцтвом про народження батьками ОСОБА_9 є ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
48. Згідно зі свідоцтвом про народження батьками ОСОБА_13 були ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . 
49. Згідно зі свідоцтвом про одруження ОСОБА_13 змінила прізвище на « ОСОБА_13 ». 
50. Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
51. Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .
52. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 15 лютого 2011 року, складеним КЗ «Міська клінічна лікарня №16», ОСОБА_7 померла вдома по АДРЕСА_1 по причині, зокрема, злоякісне новоутворення правої легені.
53. На запит суду КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» надав ксерокопію амбулаторної карти ОСОБА_7 . 
54. На запит суду КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР надав копії амбулаторної картки ОСОБА_7 та копію її медичної карти № 438/300.
55. КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР надав витяг з журналу обліку прийому хворих, у якому відображено факт госпіталізації ОСОБА_7 31 грудня 2010 року о 10:45 год. 
56. Позивачкою ОСОБА_10 долучені копії медичних документів, які були вилучені органом досудового розслідування у ОКЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» в межах кримінального провадження № 12015040680002339.
57. Позивачкою ОСОБА_10 неодноразово надавалися окремі медичні документи щодо ОСОБА_7 , а також відповіді лікарів, їхні наукові статті щодо діагностованих у ОСОБА_7 захворювань.
58. Згідно з актом № 28 посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 19 вересня 2013 року, складеним Українським НДІ соціальної ті судової психіатрії та наркології, ОСОБА_7 під час укладення заповіту 29 грудня 2010 року не страждала на психічний розлад та не виявляла ознак розладів психічної діяльності, могла усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними.
59. Експертами враховано амбулаторну картку ОСОБА_7 , надану КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2», ксерокопію амбулаторної карти амбулаторну картку та медичну карту № 438/300, надані КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР, а також показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .
60. Відповідачем надано висновок експерта від 27 листопада 2020 року, складений на замовлення останнього та який відповідає вимогам частини п`ятої статті 106 ЦПК України (у ньому зазначено, що він підготовлено для подання до суду, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок).
61. Згідно з вказаним висновком рукописний текст та підпис на заповіті від 29 жовтня 2010 року вчинені ОСОБА_7 .
62. Позивачкою ОСОБА_10 долучено висновок експерта від 02 грудня 2021 року, складений на її замовлення та який відповідає вимогам частини п`ятої статті 106 ЦПК України (у ньому зазначено, що він підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок). 
63. Згідно з вказаним висновком зображення копій медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_7 , які завірені завідуючою диспансерним відділенням КЗ ППТД Антонюк (Поповою) Ю. В., що знаходяться в матеріалах цивільної справи № 403/3000/12, та зображення копій медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_7 , що знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 12015040680002339, виготовлені не з одного оригіналу або його копії. 
64. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 06 травня 2025 року, проведеної Львівською філією судових експертизи ДУ «Інституту судової психіатрії МОЗ України» в межах кримінального провадження № 62019170000000849, ОСОБА_7 , у період часу з 28 грудня 2010 року по 29 жовтня 2010 року тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (висновок психіатра). Висновки психолога зводяться до неможливості надати відповідь на частину запитань та гіпотетичними відповідями на інші.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
65. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
66. Згідно з положеннями пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
67. Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
68. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
69. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
70. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
71. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
72. Пунктом 6 частини першої статті 411 ЦПК України передбачено, що судове рішення підлягає скасуванню, якщо його ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.
73. Водночас відповідно до частини другої статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
74. Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
75. Разом з тим, для застосування вказаної норми має бути встановлена не лише наявність у спадковій масі нерухомого майна як такого, а й те, що заявлений спір виник саме з приводу такого майна, та де знаходиться основна маса такого спадкового майна.
76. Таким чином, саме по собі посилання заявників на наявність у складі спадкового майна декількох об`єктів нерухомості, які знаходяться у різних районах міста, не є достатнім доказом порушення правил виключної підсудності справи, ініційованої позивачами.
77. Крім того, Верховний Суд зазначає, що питання територіальної юрисдикції у справі вже було предметом вирішення на попередніх стадія розгляду справи. Ухвалою апеляційного суду від 06 лютого 2012 року фактично було підтверджено, що розгляд цієї справи має проводитися Бабушкінським (Шевченківським) районним судом м. Дніпро, оскільки спір стосується квартири за адресою АДРЕСА_1 , а тому на час звернення з відповідним позов судом було встановлено, що основна маса спадкового майна розташована на той час в Бабушкінському (Шевченківському) районі м. Дніпро.
78. Враховуючи вирішення процесуального питання щодо юрисдикції спору та відсутність у матеріалах справи доказів, що основна частка майна знаходиться в іншому районі міста Дніпра, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційних скарг в цій частині є необґрунтованими.
79. Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
80. Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 частини другої статті 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
81. Разом з тим, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
82. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав.
83. Таким чином, суд не зобов`язаний задовольняти будь-які клопотання сторін у справі, суд має визначити, чи стосується доказ предмету доказуванню, його необхідність для встановлення істотних обставин справи, чи є в учасника вправи перешкоди у наданні доказу та чи не спрямоване вказане клопотання на безпідставне затягування часу.
84. Скаржник у касаційній скарзі посилається на значну кількість поданих ним клопотань, однак Верховний Суд зазначає, що сама кількість процесуальних звернень не свідчить про необґрунтованість судових рішень та про порушення судами норм процесуального права, оскільки суд вправі задовольняти клопотання та витребувати саме ті докази, за відсутності яких неможливо належним чином встановити обставини справи та дійти обґрунтованого висновку по суті спору.
85. У цій справі, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції встановили всі необхідні обставини для вирішення спору по суті, а саме: чи могла ОСОБА_7 у момент складання заповіту та подання заяви про прийняття спадщини усвідомлювати значення свої дій і керувати ними, чи було її волевиявлення вільним, чи мав місце обман або тиск з боку відповідача.
86. У касаційних скаргах відсутні обґрунтування того, що відмова у задоволені поданих клопотань призвела до неправильного вирішення спору по суті.
87. Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
88. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.
89. Європейський суд з прав людини вказував, що принцип рівності сторін - це один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (N. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
90. Відповідно до частини першої стаття 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
91. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
92. Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
93. Первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше. Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц).
94. У постанові Верховного Суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14 зазначено, що процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.
95. Верховний Суд зазначає, що психічний стан ОСОБА_7 був предметом експертного дослідження, а суди надали оцінку наявним експертним висновкам у сукупності з іншими доказами. Окрім того позивачами не було доведено, що експертні висновки, які були досліджені судами попередніх інстанції, є неповними, суперечливими або необґрунтованими. Позивачі не вказують про підстави для обґрунтованих сумнівів в їх належності та необхідність призначенні нових експертних досліджень. Сам факт того, що сторона не погоджується з експертними висновками, не є підставою для призначення повторної експертизи.
96. Враховуючи викладене колегія суддів дійшла до висновку, що доводи касаційних скарг в цій частині є необґрунтованими, оскільки наявні в матеріалах справи докази, експертні висновку та покази свідків дають суду достатні підстави для вирішення спору по суті, без необхідності надання чи витребування додаткових матеріалів, з дотриманням розумного строку розгляду справи.
97. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
98. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
99. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
100. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
101. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
102. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
103. З вказаного вбачається, що недопустимість доказу не є тотожною його недостовірності або незгоді сторони із вказаним доказом.
104. Недопустимий доказ, це той який отриманий із порушення порядку встановленого законом, або доказ, яким законом заборонено підтверджувати обставини справи.
105. Суди першої та апеляційної інстанції оцінили докази у сукупності, зокрема матеріали спадкової справи, медичні документи, висновки експертів, пояснення сторін та покази свідків. Твердження позивачів про недопустимість доказів зводяться до незгоди з їх оцінкою судом.
106.  Разом з тим, касаційні скарги не містять достатніх обґрунтувань недопустимих або неналежних доказів, допущення порушень при збирання або оцінці судами попередніх інстанцій доказів, а тому доводи касаційних скарг в цій частині є необґрунтованими.
107. У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновки, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.
108. У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта, складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
109. Отже висновки експерта, складені в межах кримінального провадження, можуть бути письмовими доказами у розглядуваній справі.
110. Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначив, що статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
111. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги лише докази, які стосуються можливості ОСОБА_7 у момент вчинення спірних правочинів, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, наявності у її діях помилки чи наявності обману щодо неї.
112. Суди попередніх інстанції виходили з того, що предметом доказування у вказаній справі є недійсність заповіту і заяви, а підстави позову, визначені позивачами, стосуються таких питань: чи усвідомлювати ОСОБА_7 у момент вчинення спірних правочинів значення своїх дій та керувати ними, чи мала місце у її діях помилка, чи мав місце обман щодо неї?
113. На підставі акту комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 28 від 19 вересня 2013 року та висновку судово-психіатричної експертизи № 714 віл 06 травня 2025 року суди встановили, що ОСОБА_7 при складанні заповіту 29 грудня 2010 року не виявляла ознак психічного захворювання, усвідомлювала свої дії та могла керувати ними.
114. Висновок експертів №200-26 від 05 лютого 2026 року не стосується психічного стану заповідача.
115. Верховний Суд у постанові від 11 листопад 2019 року справа № 496/4851/14-ц вказав, що частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
116. Отже застосування частини першої статті 225 ЦК України можливе лише у разі встановлення, що заповідач не усвідомлював власних дій або не міг керувати ними, проте наданий позивачами висновок експерта свідчить про обставини, які знаходяться поза межами предмету доказування у цій справі.
117. Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
118. Верховний Суд у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 296/7017/20 дійшов висновку про те, що висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
119. Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не доведено абсолютну неспроможність спадкодавця на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт не підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.
120. Похилий вік, онкологічне захворювання, емоційна пригнічення, смерть близьких родичів, родинні (сімейні) конфлікти або залежність особи у побутових питаннях самі по собі не є підставами для визнання заповіту недійсними.
121. Матеріали справи не містять доказів які б підтверджували вади волевиявлення ОСОБА_7 під час вчинення відповідних нотаріальних дій. Як вказано вище відповідно до акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 19 вересня 2013 року ОСОБА_7 під час укладення заповіту 29 грудня 2010 року не страждала на психічний розлад та не виявляла ознак розладів психічної діяльності, могла усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними.А відповідно до висновку експерта від 06 травня 2025 року, проведеної в межах кримінального провадження № 62019170000000849 на підставі медичних документів та показань свідків, ОСОБА_7 , у період часу з 28 грудня 2010 року по 29 жовтня 2010 року тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (висновок психіатра).
122. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
123. В постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
124. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
125. В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
126. Встановивши, що позивачами не надано належних доказів обману ОСОБА_7 під час підписання заповіту та заяви про прийняття спадщини з боку відповідача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними заповіту та заяви про прийняття спадщини, з вказаних підстав.
127. Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. 
128. Для визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), підлягають доведенню такі обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
129. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 та від 22 вересня 2021 у справі № 760/8650/19.
130. У постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 185/8494/16-ц зазначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.
131. Обґрунтовуючи наявність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі статті 231 ЦК України, заявники посилались на психологічний вплив відповідача на ОСОБА_7 , емоційне пригнічення, смерть близьких осіб, проте у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач або члени його родини чинили психологічний тиск на ОСОБА_7 та не доводять причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і вчиненням заповіту чи поданням заяви про прийняття спадщини, а тому доводи касаційної скарги є необґрунтованими.
132. Отже доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій
133. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну правову оцінку та правильно застосували норми матеріального права.
134. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
135. Доводи касаційної скарги зводяться переважно до незгоди із встановленими судами обставинами, переоцінки доказів та іншого тлумачення правової природи заявлених вимог, однак не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Клопотання про відвід суддів були належним чином розглянуті, підстав для відводу суддів судів попередніх інстанцій не встановлено.
136. З урахуванням доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційнускаргу ОСОБА_1  та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
2. Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович