ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 331/5638/24
провадження № 61-5297св26  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Мухіної Людмили Сергіївни, на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Гончар М. С., Онищенка Е. А.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району, про позбавлення батьківських прав.
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона та ОСОБА_2 з 26 червня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у справі № 331/6306/14-ц.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у справі № 331/6305/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 % мінімального прожиткового мінімуму громадян, починаючи з 13 серпня 2014 року та до його повноліття.
Рішення суду відповідач не виконував, і станом на кінець лютого 2024 року заборгованість зі сплати аліментів становила 65 191, 84 грн, яку було сплачено одноразово, тому заборгованість зі сплати аліментів відсутня.
Їй стало відомо, що ОСОБА_2 вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2023 року у справі № 233/986/23 засуджено до 8 років позбавлення волі за частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
Після розірвання шлюбу син проживає з нею. Відповідач участі у вихованні сина не бере, протягом тривалого часу не відвідує його, фактично самоусунувся від виховання та спілкування з дитиною. Дитина є особою з інвалідністю з дитинства, у зв`язку з чим потребує підвищеної уваги, лікування та реабілітації. Однак не отримує цього від батька, хоча вона не чинить жодних перешкод.
Вона тривалий час самостійно утримує сина матеріально та вживає всіх заходів для забезпечення йому належних умов життя і розвитку.
Через відсутність контакту з колишнім чоловіком вона позбавлена можливості отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України.
Крім того, вона уклала новий шлюб із ОСОБА_5 , у якому народилася спільна дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Чоловік добре ставиться до сина від її першого шлюбу, вони всі разом мешкають у квартирі, яка належить їй на праві власності. Для сина створено належні умови для проживання та розвитку. 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1  просила суд на підставі статей 150, 155, 164-167Сімейного кодексу України (далі - СК України) позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2025 року, ухваленим у складі судді Скользнєвої Н. Г., позов ОСОБА_1 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявними у справі доказами підтверджується ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та свідоме нехтування ними.
Доводи відповідача про те, що служба в Збройних Силах України та тримання під вартою заважали його спілкуванню із сином, були критично оцінені судом.
При цьому судом враховано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, показання свідків та письмові докази щодо умов проживання матері, виховання й матеріального забезпечення дитини батьком. Також узято до уваги думку неповнолітнього ОСОБА_3 , який під час опитування заперечив проти спілкування та зустрічей з рідним батьком.
Районний суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини та спрямоване на забезпечення її належного виховання і розвитку.
При застосуванні статей 164, 166 СК України до спірних правовідносин суд застосував судову практику Верховного Суду та прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2026 року (повний текст складено 23 березня 2026 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Фоменка С. І., задоволено. Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2025 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
Суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні чи свідомо і остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків.
Відповідач не втратив інтересу до участі у вихованні дитини та має намір відновити відносини з сином. Натомість позивачка та орган опіки та піклування належним чином не обґрунтували доцільність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд зазначив, що висновок органу опіки та піклування, який має рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Цей висновок є необґрунтованим, оскільки на його основі неможливо встановити фактичні обставини справи, а за своїм змістом він лише констатує факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дитини без належної перевірки.
Факт взяття одного з батьків під варту є об`єктивною причиною, яка унеможливлює виконання ним батьківських обов`язків.
Суд застосував у тому числі правові висновки, викладені у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мухіна Л. С., звернулася до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою на постановуЗапорізького апеляційного суду від 11 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 331/5638/24.
13 травня 2026 року матеріали цивільної справи № 331/5638/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мухіна Л. С., просить постанову Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2026 року скасувати та залишити в силі рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2025 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від: 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, 26 лютого 2025 року у справі № 487/3019/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не навів жодних належних та обґрунтованих аргументів на користь висновку про те, що  ОСОБА_2 не втратив інтерес до участі у вихованні дитини та має намір на відновлення відносин з сином. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав та апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Зазначає, що апеляційним судом безпідставно визнано необґрунтованим висновок органу опіки та піклування. 
Крім цього, апеляційним судом без будь-якого обґрунтування не було враховано думку дитини.
Фактично сім`єю неповнолітнього ОСОБА_3 є його мати ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_5 . Саме в цій сім`ї для дитини створено належні умови для її фізичного, духовного та морального розвитку.
Наголошує на тому, що засудження біологічного батька за тяжкий злочин і перебування його тривалий строк в місцях позбавлення волі не є позитивною обставиною у вихованні дитини.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 13 травня 2026 року, ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Фоменко С. І., заперечує проти доводів представникаОСОБА_1 - адвоката Мухіної Л. С., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2026 року - без змін.
Відзив мотивовано тим, що поведінкаОСОБА_2 , як батька, свідчить про наявність у нього інтересу до свого сина та бажання брати участь у його вихованні, а обмеження можливості безпосереднього спілкування з дитиною викликані об`єктивними обставинами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 22 листопада 2011 року, актовий запис № 524 (т. 1 а. с. 10).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у справі № 331/6306/14-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано; залишено ОСОБА_4 дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 12).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у справі № 331/6305/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30 % мінімального прожиткового мінімуму громадян, починаючи з 13 серпня 2014 року та до його повноліття (т. 1 а. с. 16).
06 вересня 2019 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та взяла прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 06 вересня 2019 року, актовий запис № 852 (т. 1 а. с. 13).
У цьому шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народилася дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 41).
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 14-15). 
Згідно з договором купівлі-продажу від 29 листопада 2016 року зазначена квартира належить ОСОБА_1 на праві власності (т. 1 а. с. 39-40).
Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2023 року у справі № 233/986/23 ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі (т. 1 а. с. 23-25).
За інформацією Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України № 17855/43417/4.7/8-25/3/1/15-25 від 09 жовтня 2025 року ОСОБА_2 відбуває покарання в державній установі «Криворізька виправна колонія № 80» (т. 1 а. с. 178). 
ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю, що підтверджується медичними документами (т. 1 а. с. 34-38).
З 2014 року ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує фізичну, соціальну реабілітацію та усі види корекційно-розвивальних занять у Громадській організації «Центр соціальної та реабілітаційної допомоги «Прометей». За інформацією цієї установи, участь у вихованні дитини бере тільки мати - ОСОБА_1 , з батьком ОСОБА_2 спеціалісти центру не знайомі (т. 1 а. с. 32-33).
Зі змісту висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району як органу опіки та піклування № 3411/01-19/20.02-3016 від 04 грудня 2025 року встановлено, що спеціалістами служби здійснено обстеження умов проживання матері та дитини. Згідно з актом обстеження від 11 грудня 2024 року, умови проживання добрі, в будинку наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, всі комунікації підключені, санітарний стан помешкання добрий. В наявності необхідна побутова техніка, меблі. Для дитини створено умови для проживання, навчання та розвитку. Зі слів дитини, він проживає з мамою ОСОБА_9 , батьком ОСОБА_10 та сестричкою ОСОБА_11 . Хлопець зазначив, що у нього є ще батько на ім`я ОСОБА_13 , однак він з ним давно не спілкується, і хлопцю це дуже неприємно. ОСОБА_14 вказав, що з батьком ОСОБА_15 раніше спілкувався, коли був маленький, а потім батько поїхав далеко працювати. З батьком ОСОБА_10 у них добрі дружні стосунки, вони проводять багато часу разом, їздять по магазинах, грають, у тому числі і в комп`ютерні ігри, а також допомагають мамі прибирати, проводять час із сестричкою, всією сім`єю їздять гуляти тощо. На запитання, чи хоче він спілкуватися або бачитися з батьком, ОСОБА_14 відповів, що не хоче. В силу стану здоров`я дитини хлопцю не говорили про те, що його батько ( ОСОБА_2 ) перебуває в місцях позбавлення волі. Батько дитини, ОСОБА_2 , на засідання Комісії не з`явився, оскільки наразі перебуває в державній установі «Криворізька виправна колонія (№ 80)». Відділом служби було направлено запит до установи, з проханням відібрати у нього письмові пояснення з приводу позбавлення його батьківських прав відносно сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У письмових поясненнях від 05 листопада 2025 року, які надійшли до Відділу служби, ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина. Він зазначає, що брав активну участь у житті сина та виховував його. Розлучатися з матір`ю сина не збирався, однак коли у 2014 році пішов служити, вона подала на розлучення. З дитиною бачився у своїх батьків, гуляв із ним у дворі та навіть гуляв разом із колишньою дружиною. Аліменти сплачував згідно із законом. На теперішній час не може брати участь у розвитку дитини, однак майже про все може дізнатися від своєї матері. ОСОБА_2 не заперечує, що мав заборгованість зі сплати аліментів, проте наразі вони сплачуються. Також ОСОБА_2 зазначив, що все одно він повернеться, вони побачаться, і він братиме активну участь у житті дитини. 
Комісією визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 206-210). 
Олександрівський районний суд м. Запоріжжя допитав ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 як свідків у цій справі.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мухіної Л. С., не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Предметом позову у цій справі є позбавлення батька батьківських прав відносно його неповнолітнього сина. Правовою підставою позову позивачка (мати дитини) визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Оскільки будь-який спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини, ключовим у цій справі є питання про те, що відповідатиме найкращим інтересам  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - збереження чи втрата правового зв`язку з біологічним батьком  ОСОБА_2 (відповідачем у справі). 
Нормативно-правове регулювання
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року (надалі - Конвенція про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції про права дитини).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland» («Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії»), п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «М.С. проти України», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», п. 100).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод). 
У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» ЄСПЛ наголосив, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Strand Lobben and Others v. Norway» («Странд Лоббен та інші проти Норвегії») як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право
і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний
і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку
її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Застосування вказаних принципів у цій справі
Виходячи з тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20 (провадження № 61-3498св22), від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20 (провадження № 61-8203св22), від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17 (провадження № 61-1858св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21 (провадження № 61-9281св23).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом, закріплено стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є вищим, ніж «вірогідність доказів» (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі № 594/837/24 (провадження № 61-7685св25)).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 (провадження № 61-15290св20), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 19 лютого 2025 року у справі № 182/3090/22 (провадження № 61-14539св24), від 18 березня 2026 року у справі № 466/12944/23 (провадження № 61-1214св26).
У справі, яка є предметом касаційного розгляду, апеляційний суд враховував об`єктивні причини неможливості на теперішній час активної участі відповідача у житті дитини, зокрема, перебування його у виправній колонії за вироком суду. 
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що факт взяття ОСОБА_2 під варту та перебування його у виправній колонії за вироком суду є об`єктивною причиною, яка унеможливлює виконання ним батьківських обов`язків, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 07 травня 2025 року у справі № 295/2520/23 (провадження № 61-15715св24), від 17 вересня 2025 рокуу справі № 357/10826/24 (провадження № 61-8606св25).
Безсумнівно, взяття батька під варту, перебування його у місцях позбавлення волі негативно впливає на якість спілкування батька та дитини. 
Однак, як встановлено апеляційним судом і не спростовано матеріалами справи, відповідач досі не втратив інтерес до дитини та має намір налагодити з ним відносини.  ОСОБА_2  протягом розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно сина, зазначивши про намір та бажання спілкуватися з ним. 
Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, і правильно вказав на те, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, порівняно із позбавленням батьківських прав, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Це пов`язано з тим, що наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини відповідно до статті 166 СК України (див. приміром: постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25)).
Також колегія суддів вважає правильними доводи суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для врахування висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на його необґрунтованість. Цей висновок за своїм змістом лише констатує факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своєї дитини, однак не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, у ньому відсутні відомості щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідностізахисту її прав саме у такий спосіб. 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню і оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23)).
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що у цій справі апеляційний суд надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і не встановив підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього, виключного і надзвичайного заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з практикою Верховного Суду. Посилання заявниці на окремі постанови Верховного Суду є безпідставними, оскільки встановлені у цих справах фактичні обставини не є подібними до обставин справи, що переглядається. У кожному випадку суди ухвалювали рішення на основі індивідуальної фактично-доказової бази та сукупної оцінки наданих сторонами доказів.
Інші обставини, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки під час їх дослідження та встановлення судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що коли є рішення суду (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. 
Тож саме другий з батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № 61-7010св22), від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21 (провадження№ 61-4524св23), від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22 (провадження № 61-15411св23)).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мухіної Людмили Сергіївни, залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк