ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року   Справа № 918/70/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Миханюк М.В. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників сторін:
позивача: Глущик Р.М. (в режимі відеоконференції)
відповідача: представник не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.06.2026, суддя Бережнюк В.В. у м. Рівне (повний текст ухвали складено 03.06.2026)
у справі №918/70/26
за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі Філії "Поліський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.И.Т.М."
про стягнення 1 406 211,71 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи, ухвали суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги; процесуальні дії у справі.
На розгляді Господарського суду Рівненської області перебував позов Філії "Поліський лісовий офіс" ДСГП "Ліси України" до ТзОВ "Р.И.Т.М" про стягнення 1 406 211,71 грн - заборгованості за Договором купівлі-продажу необробленої деревини UUB-23634-2 від 27.10.2025, яка включає в себе: 1 317 309,83 грн - основного боргу, 73 841,53 грн - пені, 7 914,40 грн - інфляційних втрат, а також 7 145,95 грн - 3% річних.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.04.2026 у справі № 918/70/26 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.И.Т.М." на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Поліський лісовий офіс" 1 317 309,83 грн основного боргу за договором купівлі-продажу необробленої деревини UUB-23634-2 від 27.10.2025, 63 330,04 грн пені, 2 796,11 грн інфляційних втрат, 6 128,71 грн 3 % річних та 16 675,42 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.И.Т.М." на рішення Господарського суду Рівненської області від 01.04.2026 повернуто заявнику. На виконання рішення 26.05.2026 видано відповідний наказ.
25.05.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Р.И.Т.М." звернулося до суду першої інстанції із заявою про розстрочення виконання рішення на дванадцять місяців рівними частинами.
Заяву про розстрочення виконання рішення відповідач обґрунтував тим, що внаслідок повномасштабної військової агресії втратило можливість у попередніх обсягах виконувати іноземні замовлення, на яких значною мірою ґрунтувалася його господарська діяльність, у зв`язку з чим одноразове стягнення всієї присудженої суми істотно ускладнить поточну діяльність підприємства.
На підтвердження заяви останнім подано фінансову звітність за 2024 та 2025 роки, довідку про дебіторську і кредиторську заборгованість станом на 19.05.2026, банківські виписки та інші документи. З наданих матеріалів убачається значний обсяг поточних зобов`язань товариства, наявність дебіторської заборгованості, запасів та інших активів, а також здійснення ним господарської діяльності.
Відповідач визнав обов`язок сплатити присуджену рішенням від 01.04.2026 суму в повному обсязі, не заперечував проти її розміру та посилався виключно на неможливість одноразового платежу. На переконання заявника, арешт рахунків та одночасне примусове стягнення всієї суми можуть істотно ускладнити здійснення поточних розрахунків і, як наслідок, зменшити реальну можливість виконання рішення.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 03.06.2026 заяву відповідача задоволено частково. Розстрочено виконання рішення від 01.04.2026 на три місяці рівними частинами відповідно до такого графіка: до 01.07.2026 - 468 746,70 грн; до 01.08.2026 - 468 746,70 грн; до 01.09.2026 - 468 746,71 грн. У решті вимог заяви відмовлено.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив із того, що надані відповідачем документи у сукупності підтверджують наявність істотних поточних фінансових ускладнень, однак одночасно свідчать про здійснення товариством господарської діяльності та наявність реальної можливості виконати рішення поступово. Суд урахував визнання боржником обов`язку зі сплати присуджених коштів, співвідношення дебіторської і кредиторської заборгованості, показники фінансової звітності, ризик істотного ускладнення господарської діяльності у разі одночасного стягнення всієї суми, а також інтерес стягувача у своєчасному одержанні коштів.
Водночас суд першої інстанції не погодився із запропонованим боржником дванадцятимісячним строком як надмірним та таким, що міг би непропорційно обмежити права стягувача, і визначив тримісячний строк.
Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Р.И.Т.М.".
Апеляційна скарга подана через електронний кабінет підсистеми ЄСІКС 12.06.2026.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2026 визначено колегію суддів для розгляду апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.06.26р. по справі № 918/70/26 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.06.26 у справі № 918/70/26.
Ухвалою від 23.06.2026, серед іншого проведення підготовчих дій закінчено, а розгляд апеляційну скаргу призначено до розгляду, а ухвалою від 24.06.2026 задоволено заяву представниці апелянта Глущик Р.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
18.05.2026 матеріали справи надійшли на адресу суду апеляційної інстанції.
Водночас, у зв`язку із перебуванням у відпустці головуючого судді Василишин А.Р., перебуванням у відпустці судді члена колегії Філіпової Т.Л. та перебуванням у відпустці судді члена колегії Бучинської Г.Б. проведено повторний автоматизований розподіл апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.06.26р. у справі № 918/70/26, яким визначено для розгляду справи колегію суддів у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В., суддя Крейбух О.Г.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2026 справу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуюча суддя Романюк Ю.Г., судді Крейбух О.Г. та Миханюк М.В., а розгляд апеляційної скарги призначено на 16.07.2026 об 11:00 год.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи.
В апеляційній скарзі Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" зазначає, що відповідач не довів наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення. На думку скаржника, фінансова звітність за 2024-2025 роки не підтверджує скрутного майнового становища товариства, оскільки відображає значний дохід від реалізації продукції, наявність запасів, довгострокових фінансових інвестицій та дебіторської заборгованості. Відмінність показників річної звітності від даних довідки станом на 19.05.2026, відсутність звіту про рух грошових коштів і відомостей про всі банківські рахунки, на переконання апелянта, свідчать про недоведеність заявлених обставин.
Скаржник також вказує, що заявник нічим не підтверджує та необгрунтовує можливість виконання судового рішення саме у відповідності такого графіку погашення та у такий спосіб, звідки будуть поступати кошти для погашення боргу. Зокрема останнім не надано будь-яких доказів вжиття заходів, щодо стягнення дебіторської заборгованості із контрагентів, що винні ним кошти. Також немає доказів, які б гарантували надходження цих коштів саме у цей строк у розмірі, достатньому для погашення боргу. 
Окрім того, позивач зазначає, що у відповідача наявні боргові зобов`язання перед позивачем у інших судових справах № 918/1255/25, № 918/67/26, які добровільно ним не виконуються.
Серед іншого, апелянт наголошує, що несприятливий фінансовий стан є звичайним ризиком підприємницької діяльності, а розстрочення виконання рішення порушує інтереси стягувача, обмежує його оборотні кошти та фактично становить безвідсоткове кредитування боржника за рахунок позивача.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

У судовому засіданні 16.07.2026 представниця скаржника доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати.
Інші учасники в судове засідання не з`явились.
За змістом частини дванадцятої статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
З огляду на належне повідомлення учасників справи та відсутність визнання їх явки обов`язковою колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідачку, присутню у судовому засіданні представницю, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступні положення чинного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує його виконання у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Частиною 1 ст. 326 ГПК України врегульовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Конституційним Судом України у пункті 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012 у справі № 1-26/2021 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
У Рішенні від 25.04.2012 № 11-рп/2012 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Частиною 1 ст. 239 ГПК України унормовано, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Водночас такий порядок не змінює змісту рішення та не звільняє боржника від виконання присудженого обов`язку, а спрямований на забезпечення його реального виконання.
Частиною першою статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Відповідно до частини третьої цієї статті підставою для розстрочення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд відповідно до частини четвертої статті 331 Господарського процесуального кодексу України враховує, зокрема, ступінь вини відповідача у виникненні спору, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. При цьому наведений перелік не є вичерпним, а строк розстрочення згідно з частиною п`ятою цієї статті не може перевищувати одного року з дня ухвалення відповідного судового рішення.
Варто зазначити, що розстрочка - це виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, вказана норма не вимагає, а господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Отже, застосування розстрочення залежить від встановлення у кожній конкретній справі обставин, які істотно ускладнюють негайне виконання рішення, оцінки реальності запропонованого порядку його виконання та дотримання розумного співвідношення між інтересами стягувача і боржника.
У Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що підставою для застосування розстрочки є наявність об`єктивних обставин, які ускладнюють або роблять неможливим застосування загального порядку примусового виконання рішення; до таких обставин судова практика відносить, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника та наявність загрози банкрутства юридичної особи. Водночас розстрочка має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача та боржника і не може змінювати суті ухваленого рішення.
Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.97, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує, що право на суд було б ілюзорним, якби остаточне та обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання судового рішення є невід`ємною складовою "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції, що відображено, зокрема, у рішеннях у справах "Деркач та Палек проти України" та "Бурдов проти Росії".
Відповідно до приписів ст. ст. 74, 76-79 ГПК України на заявника покладається обов`язок доведення існування відповідних обставин.
При цьому розстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Таким чином, особа, яка подала заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві, щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.
Питання щодо надання відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. 
Відтак, необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом апеляційного перегляду, колегія суддів зазначає таке.
Щодо твердження апелянта про недоведеність скрутного фінансового становища відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подані відповідачем документи підлягали оцінці у сукупності та взаємному зв`язку, а не окремо один від одного.
За змістом статті 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для розстрочення виконання судового рішення є обставини, які істотно ускладнюють його виконання або роблять його неможливим. Водночас наведена норма не пов`язує можливість розстрочення виключно з повною відсутністю у боржника коштів чи майна або з доведенням його абсолютної неплатоспроможності.
Посилання скаржника на те, що відповідно до фінансової звітності відповідач мав значний чистий дохід від реалізації продукції, запаси, довгострокові фінансові інвестиції та дебіторську заборгованість, саме по собі не підтверджує наявності у нього вільних грошових коштів у розмірі, достатньому для одноразової сплати всієї присудженої суми. Зазначені показники характеризують окремі складові господарської діяльності та майнового стану підприємства, однак не є тотожними фактичному залишку коштів, якими відповідач може негайно розпорядитися для виконання рішення суду.
Не спростовує висновків місцевого господарського суду й твердження апелянта про відмінність між показниками річної фінансової звітності та довідки про дебіторську і кредиторську заборгованість станом на 19.05.2026. Такі документи відображають відповідні показники на різні дати, а тому їх розбіжність безумовно не свідчить про недостовірність наданої відповідачем інформації та не виключає наявності обставин, які ускладнюють одноразове виконання рішення.
Щодо доводу про непідтвердження джерел коштів та можливості виконання встановленого графіка.
Апелянт зазначає, що відповідач не навів джерел надходження коштів для погашення заборгованості, не надав доказів вжиття заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості та не підтвердив можливості виконання рішення відповідно до запропонованого графіка.
Оцінюючи такі доводи, суд апеляційної інстанції враховує, що стаття 331 Господарського процесуального кодексу України не встановлює обов`язку боржника надати безумовну гарантію надходження коштів у майбутньому або документально визначити окреме джерело фінансування кожного платежу. Вирішуючи питання про розстрочення, суд оцінює подані докази та встановлює, чи дають обставини справи підстави вважати, що виконання рішення частинами протягом визначеного строку є більш реальним, ніж його негайне виконання в повному обсязі.
При цьому місцевий господарський суд не погодився із запропонованим відповідачем розстроченням на дванадцять місяців. Натомість, урахувавши заперечення стягувача та необхідність забезпечення виконання рішення у розумний строк, суд обмежив розстрочення трьома місяцями та визначив три платежі із остаточним строком погашення заборгованості до 01.09.2026. Такий порядок виконання свідчить, що суд першої інстанції самостійно визначив строк та розмір платежів, виходячи з необхідності забезпечити як реальне виконання рішення, так і своєчасне одержання стягувачем присуджених коштів.
Водночас посилання скаржника на наявність інших судових справ № 918/1255/25 та № 918/67/26 не спростовує висновків місцевого господарського суду щодо обставин виконання рішення саме у цій справі, оскільки факт існування інших спорів за участю відповідача не є безумовним доказом того, що встановлений оскаржуваною ухвалою тримісячний графік не буде виконаний.
Зокрема, щодо доводу про порушення балансу інтересів сторін, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про те, що несприятливі наслідки здійснення підприємницької діяльності та пов`язані з нею ризики не можуть автоматично перекладатися на кредитора. 
Однак наведене не означає, що фінансовий стан боржника та наслідки негайного примусового виконання рішення не підлягають урахуванню при вирішенні питання відповідно до статті 331 Господарського процесуального кодексу України.
Вирішальним у такому випадку є дотримання принципів співмірності та пропорційності, а також забезпечення справедливого балансу між правом стягувача на своєчасне одержання присуджених коштів і можливістю боржника реально виконати судове рішення.
У цьому контексті колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин затримка у виконанні судового рішення може бути виправданою, однак вона не повинна бути такою, що спотворює саму сутність права, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії").
У рішенні у справі "Чижов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень таким чином, щоб запобігти неналежному зволіканню та забезпечити її ефективність як за законодавством, так і на практиці.
Подібні висновки викладені у рішенні у справі "Глоба проти України", у якому Європейський суд з прав людини наголосив, що виконанню остаточного судового рішення не можна перешкоджати або надмірно його затримувати.
Отже, сама собою розстрочка виконання судового рішення не суперечить положенням статті 6 Конвенції, якщо вона зумовлена об`єктивними обставинами, надана на розумний і нетривалий строк, не нівелює змісту присудженого стягувачу права та спрямована на забезпечення реального виконання рішення. Тому при вирішенні цього питання суд повинен співвіднести тривалість та умови розстрочення з наслідками, які вона створює для кожної зі сторін.
Суд першої інстанції врахував заперечення позивача про те, що останній також здійснює діяльність в умовах воєнного стану, має власні господарські зобов`язання, а тривала затримка у виконанні рішення обмежуватиме його оборотні кошти. Саме тому місцевий господарський суд не задовольнив заяву відповідача у повному обсязі та не надав розстрочення на дванадцять місяців, а обмежив його строком у три місяці.
За таких обставин твердження апелянта про фактичне безвідсоткове кредитування відповідача майже протягом року не відповідає змісту оскаржуваної ухвали, якою виконання рішення розстрочено лише до 01.09.2026. Надане розстрочення не змінює змісту рішення від 01.04.2026, не зменшує розміру присуджених до стягнення сум та не звільняє відповідача від обов`язку їх сплати. Воно лише визначає порядок виконання рішення протягом нетривалого строку зі сплатою значних щомісячних платежів.
Апелянтом не наведено конкретних обставин, які б свідчили, що саме встановлений судом тримісячний строк розстрочення створює для стягувача надмірний та непропорційний тягар або нівелює право на виконання судового рішення.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що визначений ним порядок виконання рішення забезпечує належний баланс інтересів сторін та узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013, відповідно до яких розстрочення виконання судового рішення має ґрунтуватися на принципах співмірності та пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача та боржника.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки аргументам учасників справи.
Частинами першою - третьою статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Аналогічний обов`язок закріплено у частині першій статті 74 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України суд установлює обставини справи на підставі належних, допустимих, достовірних і вірогідних доказів, оцінюючи їх у сукупності за правилами статті 86 цього Кодексу.
Як встановлено ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За змістом усталеної практики Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
Згідно з частиною першою статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
За приписами частини першої статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення заяви, правильно застосував положення статті 331 Господарського процесуального кодексу України, забезпечив співмірність і пропорційність визначеного порядку виконання та навів достатні мотиви часткового задоволення заяви відповідача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, отже правові підстави для зміни чи скасування ухвали Господарського суду Рівненської області від 03.06.2026 у справі № 918/70/26 відсутні, у зв`язку з чим її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - без задоволення.

Розподіл судових витрат.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати зі сплати судового збору за її подання відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 03.06.2026 у справі № 918/70/26 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 ГПК України.
4. Справу № 918/70/26 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено "16" липня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Миханюк М.В.