Справа № 139/788/25
Провадження № 22-ц/801/1635/2026
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач: Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року | Справа № 139/788/25 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.,
секретар судового засідання Куленко О. В.,
учасники справи:
позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
відповідачка ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференц зв`язку в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Яворським Сергієм Станіславовичем, на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Тучинської Н. В. у селищі Муровані Курилівці, дата складення повного судового рішення 22 квітня 2026 року, -
в с т а н о в и в :
В листопаді 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Яворського С. С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини.
Позов мотивований тим, що з 08 лютого 2025 року до 06 січня 2026 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 21 лютого 2025 року позивач визнав своє батьківство відносно доньки відповідачки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та записаний батьком дитини згідно ст. 126 СК України. Однак він не батько дитини, в момент реєстрації батьком дитини він не знав, що не є її батьком, вже перебуваючи у шлюбі з відповідачкою він дізнався, що ОСОБА_2 на момент зачаття дитини мала стосунки з іншим чоловіком, а тому, маючи сумніви щодо свого батьківства, він усно запропонував відповідачці провести генетичну експертизу для доведення кровного споріднення між ним та дитиною, на що остання відмовилась. За таких обставин, ОСОБА_4 просив виключити запис про його батьківство з актового запису про народження дитини. 
Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності передбачених статтею 136 СК України підстав для виключення відомостей про позивача як батька дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд виходив із того, що судова молекулярно-генетична експертиза не була проведена через неявку сторін, у зв`язку з чим відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували відсутність кровного споріднення між позивачем та дитиною. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач не довів, що на момент визнання батьківства, він не знав про відсутність біологічного батьківства з дитиною.
Не погоджуючись із такими рішенням, 22 травня 2026 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Яворського С. С., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, 04 лютого 2026 року позивач оплатив проведення експертизи у розмірі 21 910,87 грн, проте 05 березня 2026 року до суду надійшло повідомлення судового експерта від 02.03.2026 року про неможливість проведення судової експертизи через повторну неявку для відбору експериментальних зразків позивача, відповідача та дитини, щодо якої оспорюється батьківство. 
Судом першої інстанції за власною ініціативою ухвалою від 25 березня 2026 року витребувано з Могилів-Подільського відділу ДРАЦС у Могилів-Подільському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України належним чином завірену копію заяви на підставі ст. 126 СК України ОСОБА_1 про визнання батьківства відносно малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі принципу змагальності, оскільки самостійно почав збирати докази, позивач не заявляв клопотання про витребування доказів. 
Суд першої інстанції помилково розцінив неявку позивача до експертної установи як ухилення від експертизи. Він оплатив експертизу, в судовому засіданні відповідачка надала пояснення, що вона двічі телефонувала позивачу і повідомила його перед датою експертизи, що не бажає брати участь в експертизі та не приїде разом з дитиною. Тому висновки суду про ухилення саме позивача від експертизи є невірними, оскільки неявка позивача на експертизу, який перебуває за кордоном, пов`язана саме з тим, що на експертизу не прибула відповідачка з дитиною, що не давало можливості провести експертизу.
Суд неправомірно не прийняв визнання позову відповідачкою, зробив безпідставні висновки, що він не міг не знати в момент написання заяви про визнання батьком, що він не є батьком.
В установлений апеляційним судом строк відзив на апеляційну скаргу від відповідачки не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Яворський С. С. підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 визнала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Частинами 1, 2 передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:
- ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої записано ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , про що 13 січня 2022 року Мурованокуриловецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) складено актовий запис № 6, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (копія на а.с. 9).
-Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (копія на а.с. 11), а також наявного в ЄДРСР за № 132340574 рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року у справі № 139/690/25 (провадження № 2/139/411/25) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, сторони з 08 лютого 2025 року до 06 січня 2026 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
- Як убачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00054988629 від 26 листопада 2025 року (а.с. 22) та отриманих із відділу ДРАЦС матеріалів справи (а.с. 78-82), 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Могилів-Подільського відділу ДРАЦС спільну заяву про визнання батьківства (а.с. 79), на підставі якої у відповідності до ст. 126 СК України до актового запису № 6 від 12 січня 2022 року було внесено зміни щодо батька дитини та її прізвища і по батькові: дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підставі внесених змін 21 лютого 2025 року було видано повторне свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 (зворот а.с. 9).
- ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року за клопотанням позивача призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. На вирішення експертів постановлено питання: Чи є ОСОБА_1 біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проведення експертизи доручено фахівцям Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, а провадження у справі було зупинене до отримання експертного висновку (а. с. 39-40);
- 05 березня 2026 року до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області Вінницького НДЕКЦ МВС надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи через повторну неявку для відбору експериментальних зразків позивача, відповідача та дитини, щодо якої оспорюється батьківство. 02 березня 2026 року до Вінницького НДЕКЦ МВС з`явився тільки представник позивача ОСОБА_7 , а сам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_8 до Вінницького НДЕКЦ МВС не з`явилися (а. с. 61 – 63).
Між сторонами виник спір про оспорювання батьківства.
За змістом статей 121, 122, 125, 126, 128 та 136 Сімейного кодексу України законодавець виходить із презумпції стабільності правового статусу дитини та забезпечення визначеності сімейних правовідносин. Право на оспорювання батьківства є винятком із принципу стабільності походження дитини, а тому може бути реалізоване виключно за наявності передбачених законом умов та належного їх доказування.
Згідно із частинами першою, другою статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство шляхом пред`явлення позову про виключення запису про неї як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відповідних відомостей із актового запису про народження.
Отже, предметом доказування у спорах цієї категорії є не лише встановлення або спростування біологічного походження дитини, а й перевірка дотримання встановлених законом умов реалізації права на оспорювання батьківства.
Особливого значення у таких правовідносинах набуває положення частини п`ятої статті 136 СК України, відповідно до якого не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком вона знала, що не є її біологічним батьком.
Таким чином, навіть доведення відсутності кровного споріднення саме по собі не є безумовною підставою для задоволення позову, якщо буде встановлено, що особа добровільно визнала батьківство, усвідомлюючи відсутність біологічного зв`язку з дитиною.
Саме такий правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, який зазначав, що під час вирішення спору про оспорювання батьківства суд зобов`язаний встановити як факт наявності чи відсутності біологічного споріднення, так і з`ясувати, чи знав позивач на момент подання спільної заяви про визнання батьківства про можливу відсутність кровного споріднення. Якщо особа добровільно визнала себе батьком, усвідомлюючи відповідні обставини, підстав для задоволення позову немає. Такий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2022 року у справі № 559/2087/18 (провадження № 61-15733св21), від 27 лютого 2024 року у справі № 489/8474/21.
Разом із тим закон пов`язує можливість задоволення такого позову із доведенням відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, та дитиною. Відповідно до статей 12, 13 та 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може звільнити сторону від виконання цього процесуального обов`язку, а принцип змагальності передбачає, що саме сторони визначають обсяг доказів, необхідних для підтвердження своїх вимог та заперечень.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність біологічного споріднення між позивачем та дитиною, матеріали справи не містять.
Водночас Верховний Суд послідовно виходить із того, що судова молекулярно-генетична експертиза (ДНК-експертиза) є найбільш достовірним та науково обґрунтованим доказом при вирішенні спорів щодо походження дитини. Однак саме призначення такої експертизи не означає автоматичного доведення відповідних обставин, оскільки кожен учасник справи зобов`язаний добросовісно сприяти її проведенню та виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки. У разі ж ухилення учасника справи від участі в експертизі суд застосовує наслідки, передбачені статтею 109 ЦПК України, оцінюючи таку поведінку у сукупності з іншими доказами. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.
Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц роз`яснив, що положення статті 109 ЦПК України не передбачають автоматичного встановлення чи спростування юридичного факту виключно через не проведення експертизи. Суд повинен з`ясувати, хто саме ухилявся від участі в експертизі, з яких причин, а також яке значення ця експертиза має для відповідної сторони. Лише після комплексної оцінки всіх доказів суд вправі застосувати наслідки, передбачені статтею 109 ЦПК України. 
Як вбачається з матеріалів справи, проведення судової молекулярно-генетичної експертизи виявилося неможливим. 05 березня 2026 року до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області Вінницького НДЕКЦ МВС надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи через повторну неявку для відбору експериментальних зразків позивача, відповідача та дитини, щодо якої оспорюється батьківство. 02 березня 2026 року до Вінницького НДЕКЦ МВС з`явився тільки представник позивача ОСОБА_7 , а сам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_8 до Вінницького НДЕКЦ МВС не з`явилися (а. с. 62 – 63).
Звертаючись до суду з позов про оспорювання батьківства, саме позивач зобов`язаний довести цю обставину. Оскільки позивач не з`явився для проведення призначеної судом за його клопотанням судової молекулярно-генетичної експертизи, то суд першої інстанції вірно, з дотриманням вимог статті 109 ЦПК України, виснував, що це є підставою для відмови в задоволенні вимоги про оспорювання батьківства, оскільки позивачем не доведено відсутності кровного споріднення між ним та дитиною. 
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відсутня одна з обов`язкових умов, за яких можливе виключення інформації про позивача як батька з актового запису про народження дитини.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статті 109 ЦПК України та не визнав доведеним факт відсутності батьківства позивача, оскільки для проведення експертизи не з`явилася і відповідачка з дитиною.
Як убачається з матеріалів справи, проведення судової молекулярно-генетичної експертизи не відбулося через повторну неявку як позивача, так і відповідачки з дитиною, тобто неможливість проведення експертизи була зумовлена поведінкою обох сторін, а не виключно когось одного.
Однак, як уже зазначалося, обов`язок довести відсутність кровного споріднення з дитиною в справах про оспорювання батьківства покладається саме на позивача, тобто саме для позивача проведення експертизи є визначальним, а тому неявка відповідачки для відібрання зразків для проведення експертизи (з урахуванням того що для відібрання зразків для проведення експертизи не з`явився позивач у справі), не може свідчити про доведеність заявлених позивачем вимог.
Інше тлумачення положень статті 109 ЦПК України звільнило б позивача від виконання обов`язку доказування та суперечило б принципам змагальності сторін і рівності учасників цивільного процесу.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не прийняв визнання позову відповідачкою.
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
У цій справі судом було встановлено, що відповідачка не заперечує проти обставин позову в повному обсязі: і в тій частині, що позивач не є біологічним батьком народженої нею дитини дочки ОСОБА_9 , і в тій частині, що в момент реєстрації ОСОБА_1 батьком її дочки, вона ввела його в оману щодо його біологічного батьківства щодо дитини.
Суд першої інстанції дав вірну оцінку такій позиції відповідачки та слушно зауважив, що твердження сторони відповідача в судовому засіданні не в повній мірі узгоджуються, або є суперечливими з іншими письмовими доказами. Так, у спільній заяві сторін до органу ДРАЦС про визнання батьківства (копія на а. с. 79) та в іншій спільній заяві (а.с. 82) відповідач ОСОБА_2 підтверджувала, що ОСОБА_1 є батьком її дочки ОСОБА_9 ; у своїх письмових поясненнях до Могилів-Подільського відділу ДРАЦС (а.с. 81) – стверджувала, що вона «тримала образу» на біологічного батька дитини ОСОБА_1 , а тому відомості про батька зазначила на підставі ст. 135 СК України за своїми прізвищем та іменем. У судовому засіданні відповідач уже стверджує, що вона ввела в оману ОСОБА_1 , заявивши, що народила дитину саме від нього. 
Окрім того, слід зазначити, що в цій справі визнання матір`ю дитини позовних вимог суперечить інтересам дитини, від народження якої батько був записаний зі слів матері, бо, як стверджувала в письмовій заяві до органу РАЦС відповідачка, вона «тримала образу» на біологічного батька, тому записала інформацію про батька в порядку статті 135 СК України. Надалі відповідачка передумала, сказала позивачу, що він батько народженої нею дитини, спільно з ним подала заяву до органу РАЦСу і він визнав своє батьківство в порядку статті 126 СК України. Наразі відповідачка знову передумала і вже стверджує, що позивач не є батьком народженої нею дитини.
Тому суд першої інстанції вірно не прийняв визнання позову відповідачкою.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд, всупереч вимог статті 81 ЦПК України, з власної ініціативі витребував докази у справі.
Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 25.03.2026 року було витребувано від Могилів-Подільського відділу ДРАЦС у Могилів-Подільському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління міністерства юстиції України належним чином завірену копію справи (заяви, розписки і т. п.) щодо заяви на підставі ст. 126 СК України ОСОБА_1 про визнання свого батьківства відносно малолітньої ОСОБА_10 (раніше – ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 74-75).
Суд дійсно витребував цей доказ з власної ініціативи, проте його рішення є мотивованим, відповідає частині 7 статті 81 ЦПК України, яка наділяє суд правом витребувати докази , коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Суд в ухвалі вірно вказав, що позивач, стверджує, що запис про його батьківство вчинений на підставі ст. 126 СК України і наразі оспорює таке батьківство, однак не надає доказів того, що на момент внесення відомостей про нього як батька він не був обізнаний про те, що він не є батьком дитини. Оцінку визнанню відповідачкою позову суд дав в протокольній ухвалі від 19 грудня 20225 року, де констатував, що таке визнання позову суперечить нормам СК України. За таких обставин висновок суду про те, що обидві сторони недобросовісно ставляться до своїх обов`язків щодо надання доказів, правомірно витребував зазначений доказ з власної ініціативи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у випадку відсутності доказів біологічного споріднення між позивачем та дитиною, це є достатньою самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд повинен надати оцінку тій обставині, знав (міг знати) позивач в момент запису його батьком дитини за поданою ним заявою про те, що він не є біологічним батьком, лише за умови, що існує доведений факт відсутності кровного споріднення. Відтак суд першої інстанції хоч й помилково оцінив цю обставину, проте це не вплинуло на правильність остаточного рішення по справі.
Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці зазначає, що право на справедливий судовий розгляд не вимагає від судів надання детальної відповіді на кожний аргумент сторони. Обсяг мотивування залежить від характеру рішення, а суд вищої інстанції вправі погодитися з мотивами суду нижчої інстанції, якщо визнає їх правильними (рішення у справах «Ruiz Torija v. Spain», «Hirvisaari v. Finland», «Seryavin and Others v. Ukraine»).
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, дав належну оцінку наявним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які відповідно до статті 376 ЦПК України могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником адвокатом Яворським С. С., не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2026 року слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені судові витрати слід залишити за ним.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Яворським Сергієм Станіславовичем, залишити без задоволення.
Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 21 серпня 2026 року.

Головуюча   Т. М. Шемета
Судді:   О. С. Панасюк
Т. Б. Сало