ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 766/24036/19
Провадження № 61-15575св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Літвінової Тетяни Володимирівни на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 травня 2025 року в складі судді Майдан С. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Приходько Л. А., Бездрабко В. О., Кутурланової О. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Семеніхіна Вікторія Ілларіонівна, про усунення від права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому зазначила, що її батькові ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .
04 жовтня 2018 року ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчений заповіт, яким заповів належну йому квартиру позивачці.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
ОСОБА_2 як дружина померлого ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині та отримала 24 вересня 2019 року свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що відповідачка ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані, вважає, що ОСОБА_2 має бути усунута від права на спадкування з підстав, визначених частиною п`ятою статті 1224 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.
Просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Херсоні, та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 04 листопада 2019 року, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семеніхіною В. І. на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
14 травня 2025 року рішенням Херсонського міського суду Херсонської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
01 жовтня 2025 року постановою Херсонського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 травня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що матеріали справи не містять доказів того, що спадкодавець потребував саме допомоги від ОСОБА_2 , з огляду на те, що йому надавалася допомога дочкою та патронатним працівником Єврейським благодійно-общинним центром «Хесед Шмуель». Враховуючи похилий вік ОСОБА_2 (1938 рік народження), стан її здоров`я, за яким рекомендовано уникати фізичних навантажень, що підтверджено медичними документами за період з 2012 року до 2019 роки, остання не могла повноцінно надавати спадкодавцеві необхідну йому допомогу. Отже, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідачка умисно ухилялась від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення їх від права на спадкування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
11 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Літвінова Т. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 травня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року в справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20, про те, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Вважає, що суди не дослідили зібрані в справі докази (письмові докази та показання свідків), не встановили належним чином фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Не урахували, що вказаний у наданих відповідачкою виписках з медичної карти діагноз існує у неї ще з 2012 року, тобто є тривалим і весь цей час вона вела нормальний образ життя та могла спокійно переміщатися та доглядати і за собою, і за чоловіком.
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Фондом комунального майна м. Херсона 29 жовтня1993 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Сочинською Л. С. 23 лютого 1999 року за реєстровим № 1-440, належала квартира АДРЕСА_1 . 
26 червня 1999 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (після зміни прізвища - ОСОБА_4 ), зареєстрували шлюб.
Місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ОСББ «Лідер» від 01 липня 2019 року № 25.
Із 16 грудня 2017 року ОСОБА_3 до дня смерті проживав разом зі своєю дочкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою ОСББ «Чорномор Плюс».
ОСОБА_3 з 06 травня 1998 року до 28 лютого 2019 року перебував на обліку в Єврейському благодійно-общином Центрі «Хесед Шмуель». Йому надавалось безкоштовне патронатне обслуговування, яке здійснювалось у вигляді візитів працівника центру за місцем його проживання. 3 18 грудня 2017 року до 28 лютого 2019 року, після перенесеної травми, робота працівників Центру (патронат, масажист, лікар-реабілітолог) здійснювалась за адресою АДРЕСА_3 . Вказані обставини підтверджуються листом Єврейського благодійно-общинного центру «Хесед Шмуель» від 08 листопада 2019 року № 238-01.
Із копій договорів позички, укладених між благодійною організацією Єврейським благодійно-общинним центром «Хесед Шмуель» та ОСОБА_3 , від 26 листопада 2010 року № 1115, від 05 травня 2012 року № 1315, від 24 травня 2017 року № 1992, від 21 листопада 2017 року № 2036, ОСОБА_3 передано у безоплатне користування таке майно: тростина, милиці канадські, ходунок для дорослого на колесах, сидіння для ванни. Гарантом виконання зобов`язань за всіма договорами позички, відповідно до умов договорів, вказана ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 є особою похилого віку (1938 року народження) та з 2012 року страждає на хронічний пієлонефрит, патологічну рухомість нирки, церебральний атеросклероз, соматичну артеріальну гіпертензію, потребує медикаментозного лікування та рекомендовано уникати фізичних навантажень. Вказані обставини підтверджені виписками з медичної карти стаціонарного хворого від 04 травня 2012 року № 4149, від 05 листопада 2013 року № 12768, від 08 жовтня 2014 року № 10956, від 05 квітня 2019 року № 3159.
04 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семенихіною В. І. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким він заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої увійшли квартира АДРЕСА_1 , грошові кошти і внески з відсотками, що знаходяться на рахунках в Акціонерному товаристві (далі - АТ) «Ощадбанк» та Акціонерному товаристві комерційному банку (далі - АТ КБ) «ПриватБанк».
11 березня 2019 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Семенихіній В. І. заяву про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_3 .
09 квітня 2019 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Семенихіній В. І. заяву про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 
04 листопада 2019 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семенихіною В. І. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 на 1/4 частку спадкового майна, яке складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 34,7 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, зареєстроване в реєстрі за № 979.
08 листопада 2019 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семенихіною В. І. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з грошових внесків з належними відсотками, що знаходяться на рахунках в АТ «Ощадбанк» та АТ КБ «ПриватБанк», зареєстроване в реєстрі за № 989.
08 листопада 2019 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семенихіною В. І. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 на 1/2 частку спадкового майна, яке складається з 1/2 частки грошових внесків з належними відсотками, що знаходяться на рахунках в АТ «Ощадбанк» та АТ КБ «ПриватБанк», зареєстроване в реєстрі за № 990.
28 липня 2020 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Семенихіною В. І. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_3 на 1/2 частку спадкового майна, яке складається з 1/2 частки грошових внесків з належними відсотками, що знаходяться на рахунках в АТ «Ощадбанк» та АТ КБ «ПриватБанк», зареєстроване в реєстрі за № 990.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За вимогами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Право на обов`язкову частку відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 483/597/16-ц сформульовано висновок про те, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (частини п`ята, шоста статті 1224 ЦК України).
Верховний Суд у постановах від 18 лютого 2025 року в справах № 444/2061/23, від 26 червня 2023 року в справі № 466/6613/20, від 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15 та інших виснував, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року в справі № 509/2527/17, від 27 березня 2025 року в справа № 756/10689/23, від 15 березня 2023 року в справі № 759/8653/17 та інших.
Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
У справі, що переглядається, суди встановили, що після виписки з лікарні в грудні 2017 року спадкодавець ОСОБА_3 проживав разом з дончкою ОСОБА_1 , яка здійснювала за ним догляд за допомогою наданого Єврейським благодійно-общинним центром «Хесед Шмуель» безкоштовного патронажного працівника, який з грудня 2017 року до 28 лютого 2019 року щоденно (крім вихідних) відвідував ОСОБА_3 . Позивачка користувалася пенсійною карточкою спадкодавця для задоволення потреб щодо придбання ліків та продуктів харчування.
У зазначений період ОСОБА_2 також відвідувала чоловіка ОСОБА_3 за місцем його перебування, спілкувалася з ним, допомагала патронажному працівнику здійснювати догляд за ним. 
Водночас ОСОБА_2 мала похилий вік (1938 рік народження) та за станом здоров`я їй було рекомендовано уникати фізичних навантажень, що підтверджено медичними документами за період з 2012 року до 2019 року.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині усунення від права спадкування ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, відповідачка мала можливість забезпечувати підтримку та допомогу спадкодавцю, але не умисно ухилялась від надання такої допомоги, а спадкодавець потребував її допомоги, що могло бути підставою для усунення відповідачки від права на спадкування відповідно передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України підстав.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 04 березня 2019 року в справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20, на які посилається заявниця в касаційній скарзі, у яких визнано правильним висновок судів попередній інстанцій про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування.
Посилання заявниці в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, є безпідставними, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справі № 712/4709/15-ц, на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, розглядався позов про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років та зміну черговості отримання права на спадщину.
Отже, не можна вважати, що обставини справи, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який, на думку позивачки, свідчить про обґрунтованість позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Літвінової Тетяни Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 травня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська