ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2026 року
м. Київ
справа № 991/2744/20
провадження № 51-901км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання засудженої захисника прокурора	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,	
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки ст. Депрерадівки Перевальського р-ну Луганської обл., жительки АДРЕСА_1,
на вирок Вищого антикорупційного суду (ВАКС) від 14 червня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду (АП ВАКС) від 06 грудня 2024 року. 
Обставини справи

Оскарженим вироком ОСОБА_5 засуджено за частиною 2 статті 28 частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України (КК) до позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади у державних органах та органах місцевого самоврядування, державних установах та підприємствах, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки зі штрафом у розмірі 17000 грн та звільнено її від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. 
Суд визнав доведеним, що вона на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Овідіопольської районної державної адміністрації, виконуючи обов`язки начальника цього відділу, умисно в інтересах третіх осіб використала своє службове становище всупереч інтересам служби і за попередньою змовою з іншими службовими особами вчинила дії, спрямовані на протиправне вилучення з державної власності особливо цінних земель загальною площею 8,3174 га з метою їх заволодіння третіми особами, що завдало шкоду в сумі 16 508 753 грн.
АП ВАКС оскарженою ухвалою залишила вирок без змін. 
Вимоги і доводи касаційної скарги 

Захисник, посилаючись на пункти 1, 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржені рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в її діянні складу злочину.
Вона стверджує, що ОСОБА_8 :
в своєму рішенні повторила висновки першої інстанції, не перевірила доводи сторони захисту, не надала на них вичерпних відповідей і не зазначила підстав визнання їх необґрунтованими;
не дотрималась принципу безпосередності, оскільки не дослідила всі докази, на які ВАКС послався у вироку, безпідставно підтвердивши їх правильність, а дослідила лише висновки експерта, чим суттєво обмежила сторону захисту у можливості доводити переконливість своєї позиції.
Крім цього, сторона захисту зазначає, що:
суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про винуватість засудженої і про те, що відбулась зміна цільового призначення особливо цінних земель;
суд першої інстанції обґрунтував своє рішення на суперечливих, не перевірених належним чином доказах;
у справі відсутній потерпілий;
сума завданої майнової шкоди є припущенням, оскільки відповідні висновки експерта не є належним доказом через те, що в них зазначений лише можливий показник середньої ціни за один квадратний метр аналогічної земельної ділянки (без врахування максимального та мінімального значення) у різні періоди часу (станом на 2018 рік);
не встановлено наявність у засудженої умислу на вчинення дій всупереч служби у власних інтересах або в інтересах третіх осіб, а також наявність будь-якої зацікавленості у неї для отримання земельних ділянок третіми особами.
Позиції учасників касаційного розгляду 

Сторона захисту у судовому засіданні підтримала доводи касаційної скарги та просила її задовольнити.
Прокурор заперечила проти доводів касаційної скарги, просила залишити оскаржені рішення без зміни.
Оцінка Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Щодо доведення винуватості

Сторона захисту оспорює обґрунтованість оцінки судами доказів і обставин справи.
Суд неодноразово зазначав, що оцінка доказів у справі є перш за все задачею судів попередніх інстанцій і КПК не містить заборони встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку[1].
Суд першої інстанції належним чином вмотивував своє рішення про винуватість засудженої, зокрема, і наявність в неї прямого умислу на зловживання службовим становищем та мотиву у виді вчинення протиправних дій в інтересах третіх осіб, а також розмір завданої шкоди, послався на докази, досліджені в ході судового розгляду, а саме показання свідків та письмові докази, і дав розгорнуті відповіді на доводи сторони захисту про те, що засуджена діяла виключно у межах своїх повноважень, відповідно до чинного на той момент законодавства, про відсутність відомостей, що земельні ділянки належали до особливо цінних земель та відсутність необхідності розробки проєкту землеустрою тощо. Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги не дають Суду підстав ставити під сумнів ці висновки судів попередніх інстанцій, а тому Суд їх відхиляє та враховує таке.
У цьому кримінальному провадженні мова йде про незаконне вилучення з державної власності особливо цінних земель, що спричинило тяжкі наслідки для держави.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі розроблених та погоджених ОСОБА_5 проєктів прийняті розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації, якими спершу передано земельні ділянки із користування Інституту ім. Таїрова у користування ДП «ДГ «Таїровське», а згодом припинено право постійного користування частиною земельної ділянки та віднесено до земель запасу Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. 
Також ОСОБА_5 брала участь у розробці проєкту розпорядження Овідіопольської РДА, на підставі якого було вилучено з Інституту ім. Таїрова земельні ділянки, передані у приватну власність громадян. 
Вказані дії ОСОБА_5 було вчинено із використанням службового становища, оскільки на момент їх вчинення вона перебувала на посаді виконуючої обов`язки начальника юридичного відділу апарату Овідіопольської районної державної адміністрації, пов`язаній із можливостями, що обумовлені службовими повноваженнями, яких вона набула як наслідок зайняття вказаної посади.
Згідно з оскаржуваними судовими рішеннями у результаті узгоджених злочинних дій Особи_1, Особи_2, Особи_3, Особи_4, Особи_5, Особи_6 та ОСОБА_5 із земель державної власності на підставі розпорядження від 22 листопада 2010 року № 1344 (у редакції із змінами згідно із розпорядженнями від 27 квітня 2011 року № 404, від 30 червня 2011 року № 639, від 24 липня 2012 року № 866 та від 25 грудня 2012 № 1452) затверджено проєкти землеустрою щодо відведення у приватну власність Особі_1, Особі_2, Особі_3 та іншим громадянам земельної ділянки загальною площею 9,8230 га, чим спричинено шкоду державним інтересам у розмірі 20 943 598 грн, що більше ніж у 250 перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян і є тяжкими наслідками.
Розпорядженням РДА № 919 припинено право користування частиною земельної ділянки загальною площею 10,73 га без проведення відповідних топографо?геодезичних робіт по визначенню меж цієї частини земельної ділянки, що не відповідає вимогам ст. 2, 20, 34 Закону України «Про землеустрій» та ст. 3, 13 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» та без розробки та затвердження проєктів землеустрою всупереч п. 2 Порядку розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року.
Тобто на час вчинення злочину та у подальшому земельна ділянка, яка є предметом злочину, залишалася несформованою, що унеможливлювало визначення меж цієї ділянки в натурі та її вартості станом на момент закінчення інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.
У зв`язку з наведеним ринкова вартість вилучених з державної власності особливо цінних земель, а відповідно розмір завданої злочином шкоди, визначалися органом досудового розслідування шляхом додавання вартості кожної земельної ділянки, відведеної у приватну власність громадянам на підставі зазначених вище розпоряджень.
Окрім того, судами було враховано й математичну помилку в експертних висновках Кіровоградського науково?дослідного експертно?криміналістичного центру, яка полягала у тому, що двічі було виявлено оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 5123755800:01:002:2933 площею 0,06 га, а саме: (1) висновок експерта від 26 червня 2018 року № 17 з ймовірною ринковою вартістю 118 762,00 грн; (2) висновок експерта від 27 червня 2018 року № 22 з ймовірною ринковою вартістю 118 758,00 грн.
Отже, суди правильно не врахували оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 5123755800:01:002:2933, зазначену у висновку експерта від 26 червня 2018 року № 17, як таку, що проведена повторно, а тому дійшли обґрунтованого переконання про те, що сукупна площа вилучених з державної власності особливо цінних земель становить 8,3174 га вартістю 16 508 753 грн.
Суд вважає необґрунтованими і доводи касаційної скарги про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо зміни цільового призначення особливо цінних земель, оскільки судами встановлено, що при вилученні земельних ділянок, які надані у постійне користування ННЦ «ІВіВ ім. В.Є. Таїрова» під закладку селекційних насаджень і маточників винограду для ведення дослідних і навчальних цілей, у зв`язку з чим вони віднесені до особливо цінних земель, та передачі у постійне користування ДП «ДГ «Таїровське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель не змінилась і становила «землі сільськогосподарського призначення», однак у межах цієї категорії змінився вид використання земельної ділянки, тобто відбулася зміна цільового призначення вказаних земельних ділянок.
Суд відхиляє і доводи сторони захисту про те, що судами не встановлено наявність у засудженої зв`язків з третіми особами, які отримали земельні ділянки, оскільки факт наявності або відсутності певних домовленостей чи контактних зв`язків службової особи з іншою фізичною чи юридичною особою, яка отримала неправомірну вигоду, не має кримінально-правового значення для кваліфікації дій службової особи за відповідною частиною статті 364 КК. Кримінальна відповідальність за зловживання владою або службовим становищем за статтею 364 КК настає і в тому разі, якщо службова особа діяла в інтересах третьої особи без доведення до відома такої особи відомостей про зміст і характер своїх дій[2].
Окрім цього, в межах цього кримінального провадження судами було встановлено, що під час розроблення проєкту Розпорядження № 919 ОСОБА_5 володіла інформацією, яку було викладено у клопотанні ДП «ДГ «Таїровське» від 19 липня 2010 року та від 09 серпня 2010 року № 170, копії план?схеми із зазначенням земельної ділянки, від права постійного користування якого відмовляється ДП «ДГ «Таїровське» ННЦ ІВіВ ім. В.Є. Таїрова, постанові Президії УААН від 20 вересня 2007 року (протокол № 14) та постанові УААН від 23 грудня 2009 року (протокол № 20).
Цю інформацію підтвердила і сама засуджена в ході її допиту.
За змістом клопотання директора ДП «ДГ «Таїровське» від 09 серпня 2010 року №170 останнє добровільно відмовляється від права постійного користування частиною земельної ділянки загальною площею 10,73 га на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області для задоволення суспільних потреб територіальної громади, а саме - створення садового товариства працівниками Наукового центру «Інституту виноградарства і виноробства імені В.Є. Таїрова».
Сукупність викладеної інформації свідчить про те, що ОСОБА_5 достеменно знала та усвідомлювала, що прийняття добровільної відмови від земельної ділянки ДП «ДГ «Таїровське» та віднесення земельної ділянки до земель запасу сільськогосподарського виробництва на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів) є проміжним етапом у переході земельної ділянки із державної у приватну власність, що суперечить вимогам ст. 84 ЗК України, як про це правильно вказав суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Під час допиту ОСОБА_5 повідомляла, що їй не було відомо про відповідь, яку готував начальник юридичного відділу Овідіопольської РДА ОСОБА_9 про неможливість розгляду райдержадміністрацією питання щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою Інститутом ім. Таїрова.
Однак засуджена також зазначала, що пам`ятає про клопотання Інституту про виділення земельних ділянок на 150?річчя ННЦ «ІВіВ ім. В.Є. Таїрова», таке клопотання було адресоване до Одеської обласної адміністрації та стосувалося обставин першого розгляду Овідіопольською РДА питання щодо можливості припинення права користування земельною ділянкою Інституту.
Тобто засуджена розуміла, що вилучення земельної ділянки із постійного користування Інституту ім. Таїрова знаходиться поза компетенцією РДА, однак усвідомлено надала погодження для вчинення таких дій.
Відтак Суд вважає, що суди попередніх інстанцій правильно констатували, що у діях ОСОБА_5 наявний склад кримінального правопорушення, за який її засуджено.
Щодо відсутності потерпілого 

Суд вважає необґрунтованим і довід сторони захисту про відсутність потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки у кримінальному процесуальному аспекті особа визнається потерпілим відповідно до приписів кримінального процесуального закону, внаслідок чого набуває процесуальні права задля реалізації власних інтересів у кримінальному провадженні з моменту, визначеному приписами частин 2, 3 статті 55 КПК. При цьому чинний КПК не виключає здійснення досудового розслідування чи судового провадження за відсутності зазначених підстав брати участь фізичній чи юридичній особі в кримінальному провадженні як потерпілому. Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК[3].
Щодо порушень з боку апеляційного суду 

Сторона захисту не наводить обґрунтування, чому апеляційний суд мав повторно дослідити докази, і не пояснює, які рішення або дії суду завадили їй дослідити ці докази в потрібному обсязі в першій інстанції[4]. Незгода сторони з оцінкою доказів судом першої інстанції, на що посилається захист, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом відповідно до статті 404 КПК.
Суд уже зазначав, що апеляційний суд не зобов`язаний досліджувати всю сукупність доказів, досліджених у першій інстанції, якщо він не дає цим доказам відмінної оцінки. У разі коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з такою оцінкою, то йому немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції[5].
Підсумок
Таким чином, у ході розгляду кримінального провадження Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування або зміни оскаржених судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Вирок Вищого антикорупційного суду від 14 червня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 06 грудня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] 07 грудня2020 року, № 728/578/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93595821; 20 жовтня 2021 року, № 759/14119/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/100614114; 16 лютого 2022 року, № 662/729/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/103466918; 

[2] 10 лютого 2025 року, № 757/11969/18-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/125228095

[3] 12 лютого 2026 року, № 756/5837/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/134160097

[4] 16 квітня 2024 року, № 404/6810/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/118558646; 15 квітня 2024 року, № 335/2582/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/118520020; 01 листопада 2022 року, № 697/1283/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/107533545; 06 травня 2025 року, № 991/1324/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/127358217; 

[5] 26 вересня 2019 року, № 639/2618/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/84659959; 10 червня 2020 року, № 712/2341/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/89819681;