КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
09 липня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/9100/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника відповідачів - адвоката Майорова В. О. (в режимі ВКЗ),
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Майорова Василя Олександровича в інтересах ОСОБА_1 та в інтересах ОСОБА_2 
на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Грегуля О. В. 
від 14 червня 2019 року
у цивільній справі № 754/12722/17 Деснянського районного суду міста Києва
за позовом Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (після заміни сторони - Акціонерного товариства «Сенс Банк»)
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
про стягнення грошових коштів,
У С Т А Н О В И В:
В вересні 2017 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому посилаючись на неналежне виконання відповідачами договірних зобов`язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 013/712039-КN від 27.08.2008, просив стягнути з останніх солідарно, визначену станом на 19.01.2017 заборгованості по кредиту і процентам у сумі 78 401,26 доларів США.
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року задоволено позовні вимоги.
Стягнуто солідарно з        ОСОБА_2 і    ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 013/712039-КN від 27.08.2008 78401,26 доларів США - заборгованості по кредиту і процентам.
Вирішено питання судових витрат.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 лютого 2026 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.06.2019 у справі № 754/12722/17.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 лютого 2026 року залишено без задоволення заяву заявника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.06.2019 у справі № 754/12722/17.
В апеляційних скаргах адвокат Майоров В. О., в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.
Зазначають, що будь-яких судових повісток та копії оскаржуваного заочного рішення не отримували, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові конверти з відмітками про повернення. Звертають увагу на те, що про існування зазначеного рішення їм стало відомо лише 08.03.2026 з офіційного вебсайту Судової влади України після того, як їхні банківські картки були заблоковані. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17, наголошують, що повернення повістки з відміткою «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування сторони. 
Позичальник ОСОБА_2 заявляє про сплив трирічного строку позовної давності, обґрунтовуючи це тим, що неналежне виконання зобов`язань за кредитом розпочалося ще у 2009 році, а останній платіж у розмірі 100 доларів США був здійснений 17.10.2013. Вказує, що відповідно до пункту 4.4 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 013/712039-KN від 27.08.2008 строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 календарних днів неналежного виконання зобов`язань, тобто у січні 2009 року. На думку боржника, загальний строк позовної давності закінчився 17.10.2016, через що звернення банку до суду 28.09.2017 відбулося поза межами встановленого законом строку. 
Апелянт-поручитель ОСОБА_1 наголошує на припиненні поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України через пропуск кредитором шестимісячного преклюзивного строку для пред`явлення вимог. Зазначає, що за відсутності визначеного строку дії договору поруки банк мав право звернутися з позовом до неї лише протягом шести місяців з моменту порушення чергових щомісячних платежів, строк по яких настав значно раніше ніж за шість місяців до звернення з цим позовом. 
Також апелянти стверджують, що позивач не мав права нараховувати проценти після закінчення строку кредитування (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Додають, що звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для переривання перебігу позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості (правовий висновок у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц). На підставі викладеного апелянти просять скасувати заочне рішення суду першої інстанції, застосувати позовну давність та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс-Банк». 
Відзив на апеляційну скаргу від позивача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» або інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів підтримав апеляційні скарги із викладених у них підстав та доводів.
Позивач представника у судове засідання не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Апеляційні скарги не містять доводів щодо укладення договорів чи неотримання кредитних коштів чи отримання у меншому розмірі, заперечень щодо розміру основної заборгованості чи розміру відсотків. Доводами апелянта боржника є пропуск позовної давності, а поручителя - припинення поруки та сплив позовної давності. Також обидва апелянта стверджують про неналежне сповіщення про судовий розгляд.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 , укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 013/712039-КN від 27.08.2008, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у сумі: 60 000 доларів США, який мав бути погашений разом із процентами.
Також між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено договір поруки № 013/712045-РО від 27.08.2008, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалася нести солідарну з ОСОБА_2 відповідальність у разі невиконання кредитних зобов`язань.
Відповідач ОСОБА_2 не виконав належним чином взяті на себе перед банком зобов`язання, щодо погашення кредиту і процентів за договором кредиту. Станом на 19.01.2017 сума боргу перед позивачем за кредитним договором, становить: 78 401,26 доларів США - заборгованості по кредиту і процентам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі неналежним чином виконували свої зобов`язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 013/712039-КN від 27.08.2008 та встановивши наявність станом на 19.01.2017 заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 78 401,26 доларів США, дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для солідарного стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами за змістом статті 629 ЦК України. за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. 
Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Натомість календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, оскільки не є подією, яка має неминуче настати. Тому в таких правовідносинах застосуванню підлягає припис частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив позовних вимог до поручителя. Строк, передбачений цією нормою права, є преклюзивним (строком існування самого права), його закінчення припиняє поруку, а отже, є самостійною підставою для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 172/1176/16-ц).
Умовами кредитного договору від 27.08.2008, а саме пунктом 1.1.1.2, передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних періодичних платежів 20 числа кожного місяця починаючи з вересня 2009 року, з кінцевим терміном повернення всіх траншів кредиту 26.08.2018. 
Оскільки сторони встановили виконання основного зобов`язання окремими щомісячними платежами, то передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за такими періодичними платежами має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після закінчення шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц).
З матеріалів справи вбачається, що банк 23.08.2017 направив відповідачу та поручителю письмову вимогу про погашення заборгованості, обчисленої станом на 19.01.2017. Проте вказана вимога, як і сама позовна заява, не містила вимог про дострокове повернення усієї суми кредиту в порядку зміни строку виконання основного зобов`язання. Із позовом до суду кредитор звернувся 28.09.2017. 
З огляду на преклюзивний характер шестимісячного строку, чинність поруки ОСОБА_1 в судовому порядку могла бути реалізована лише щодо тих періодичних зобов`язань, строк виконання яких настав у проміжку за шість місяців до дня подання позову, тобто починаючи з 28.03.2017. Натомість, відповідно до доданого розрахунку заборгованості, найпізніший періодичний платіж, який увійшов до заявленої суми стягнення, настав 19.01.2017, і шестимісячний строк чинності поруки за ним сплив 19.07.2017. Оскільки всі складові частини кредитного боргу виникли та стали строковими задовго до 28.03.2017, кредитор пропустив преклюзивний шестимісячний строк для пред`явлення позову до поручителя за кожним із цих щомісячних платежів, що зумовлює припинення акцесорного зобов`язання в повному обсязі та є підставою для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_1 . 
Щодо доводів скарги ОСОБА_1 про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 261 ЦК України суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , підстави для застосування позовної давності за її заявою відсутні.
Суд першої інстанції наведені вимоги матеріального права та розрахунок суми позову в контексті дат належного виконання платежів не дослідив, безпідставно задовольнивши позовні вимоги до поручителя за припиненою порукою, через що оскаржуване заочне рішення щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню з підстав визначених статтею 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові до цього відповідача. Скасуванню також підлягає рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 15 420,18 грн судового збору.
Стосовно позовних вимог до боржника ОСОБА_2 та доводів його апеляційної скарги про необхідність застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає таке.
За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до сталої практики Верховного Суду створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя. Відповідач, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції та не брав участі у судовому розгляді, вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі, що є підставою для вирішення апеляційним судом такої заяви (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц). Суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19). 
Як убачається з матеріалів цивільної справи, позичальник ОСОБА_2 належним чином особисто отримував судові повістки про виклик до суду першої інстанції на перші судові засідання, що свідчить про його повну обізнаність щодо наявності відкритого судового провадження за позовом банку. Лише остання судова повістка у судове засідання, в якому судом першої інстанції було ухвалено оскаржуване заочне рішення, повернулася до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». За таких обставин, коли відповідач достовірно знав про існування спірних правовідносин та судового процесу, мав реальну та об`єктивну можливість з`явитися до суду, подати свої заперечення або відповідну заяву про застосування позовної давності на стадії розгляду справи судом першої інстанції, проте не скористався своїми процесуальними правами, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для прийняття до розгляду та задоволення його заяви про застосування позовної давності, висловленої лише в апеляційній скарзі. Факту порушення принципу процесуальної рівності сторін чи наявності об`єктивних поважних причин, які б перешкоджали боржнику заявити про позовну давність у суді першої інстанції, колегією суддів не встановлено.
Оскільки розрахунок кредитної заборгованості основним боржником ОСОБА_2 не спростовано, належних та допустимих доказів на підтвердження повного або часткового виконання зобов`язань перед фінансовою установою матеріали справи не містять, заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 є законним, обґрунтованим і в цій частині підлягає залишенню без змін.
Щодо доводів про неналежне сповіщення, як підстави для скасування судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. 
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва було ухвалено 14 червня 2019 року, а із заявами про його перегляд апелянти звернулися лише у грудні 2025 року. Попри те, що процесуальний строк на апеляційне оскарження вказаного заочного рішення формально обчислюється з моменту постановлення судом першої інстанції ухвали від 25 лютого 2026 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, використання такого процесуального механізму через тривалий проміжок часу не повинно підривати стабільність судового рішення, яке залишалося незмінним протягом майже семи років. Між тим, як вбачається із матеріалів справи, після надходження позову до суду на запит суду до суду надійшла інформація, що за відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Саме за адресами місця реєстрації відповідачі неодноразово поштою повідомлялися про час місце розгляду справи, зокрема, відповідно до зворотних поштових повідомлень відповідач ОСОБА_2 судові виклики отримував 06.12.2017, 19.01.2018, 24.05.2018, відповідач ОСОБА_1 судовий виклик отримала 07.06.2018, а інші судові виклики повертались до суду за закінченням терміну зберігання.
Зазначені обставини беззаперечно підтверджують належне виконання судом першої інстанції процесуальних обов`язків щодо повідомлення сторін та беззаперечно свідчать про фактичну обізнаність обох відповідачів про наявність судового провадження за їх участі.
За умов загального порядку оскарження судового рішення, відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України, відповідачам було б відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв`язку зі спливом присічного річного строку з дня ухвалення рішення, оскільки матеріали справи доводять їхню поінформованість про судовий розгляд. 
Колегія суддів наголошує, що в контексті практики Європейського суду з прав людини право на апеляційний перегляд у цій справі забезпечено в повному обсязі, оскільки суд апеляційної інстанції здійснив ретельну перевірку доводів апеляційних скарг й усуває помилку, допущену судом першої інстанції щодо безпідставного стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 за припиненою порукою. Водночас використання відповідачами механізму перегляду заочного рішення в цілому, зокрема щодо основного боржника ОСОБА_2 , з метою нівелювання встановлених законом преклюзивних строків для оскарження та за наявності беззаперечних доказів його тривалої поінформованості про процес, суперечить меті правосуддя. 
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною. Суд зазначив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. 
Відхід від принципу остаточності рішення можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами істотного характеру, проте процесуальний інструмент апеляційного перегляду покликаний виправляти саме істотні судові помилки та недоліки правосуддя, що й здійснюється у межах даного апеляційного провадження шляхом скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог до поручителя. Таким чином, оскільки право апеляційного перегляду забезпечено, а помилку суду першої інстанції у застосуванні норм матеріального права усунуто, доводи апелянтів про неналежне сповіщення як самостійну підставу для повного скасування судового рішення не можуть переважати над суспільним та правовим інтересом у дотриманні остаточного судового рішення щодо основного боржника, через що колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційних скарг в іншій частині.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а у задоволенні позову до неї відмовлено повністю, понесені нею судові витрати у зв`язку з переглядом справи підлягають стягненню з позивача. 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 18 690,00 грн, який підлягає стягненню на її користь з Акціонерного товариства «Сенс-Банк». 
Судовий збір, сплачений ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги у розмірі 18 690,00 грн, у зв`язку із залишенням його скарги без задоволення, відшкодуванню не підлягає. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу адвоката Майорова Василя Олександровича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Апеляційну скаргу адвоката Майорова Василя Олександровича, в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнення з неї судового збору у розмірі 15 420,18 грн скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
В іншій частині заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 18 690,00 грн у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 липня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов