ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року 
м. Київ
cправа № 909/565/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача 1 - не з`явився
позивача 2 - не з`явився
відповідача - Устінський А.В.
третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Медицька С.В.
третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Бородайко Світлани Мирославівни
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 (у складі колегії суддів: Бойко С.М. (головуючий), Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.)
та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.09.2025 (суддя Скапровська І.М.)
за позовом приватного підприємства "Прикарпаттурист" та фізичної особи-підприємця Бородайко Світлани Мирославівни,
до Комунального підприємства "Центр розвитку міста та рекреації"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
1. Івано-Франківської міської ради,
2. Управління екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації
про визнання укладеним договору сервітуту (сервітутного користування) на земельну ділянку,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Приватне підприємство "Прикарпаттурист" (надалі - ПП "Прикарпаттурист", Позивач 1), фізична особа-підприємець Бородайко Світлана Мирославівна (надалі - ФОП Бородайко С.М., Позивач 2, Скаржниця) звернулися до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Комунального підприємства "Центр розвитку міста та рекреації" (надалі - КП "Центр розвитку міста та рекреації", Відповідач) про визнання укладеним договору сервітуту (сервітутного користування) між ПП "Прикарпаттурист" та ФОП Бородайко С.М. із однієї сторони та КП "Центр розвитку міста та рекреації" на земельну ділянку площею 0,1505 га, як частини земельної ділянки загальною площею 24,2047 га, (кадастровий номер 2610100000:24:003:0007), що перебуває у постійному користуванні КП "Центру розвитку міста та рекреації" і належить на праві комунальної власності Івано-Франківської міської ради (надалі - Рада, Третя особа 1) в редакції, викладеній у позові.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивачі є власниками адміністративного будинку загальною площею 530,9 кв. м, розташованого за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Мазепи, 135 , у межах міського парку культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка, на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 24,2047 га, кадастровий номер 2610100000:24:003:0007, яка перебуває у постійному користуванні КП "Центр розвитку міста та рекреації". Позивачі зазначають, що використання належного їм нерухомого майна потребує забезпечення безперешкодного доступу та проїзду до нього через зазначену земельну ділянку, водночас КП "Центр розвитку міста та рекреації", як її постійний користувач, відмовило у погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення земельного сервітуту. На переконання Позивачів, така відмова унеможливлює встановлення необхідного для користування належним їм нерухомим майном земельного сервітуту у позасудовому порядку та зумовила їх звернення до суду за захистом відповідних прав та законних інтересів.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.09.2025 у справі № 909/565/24 у задоволенні позову відмовлено з огляду на недоведеність Позивачами необхідності встановлення земельного сервітуту та передчасність звернення з відповідним позовом до суду.
2.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 909/565/24 рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача - КП "Центр розвитку міста та рекреації", яке є постійним користувачем спірної земельної ділянки, а не до її власника в особі Ради.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що КП "Центр розвитку міста та рекреації" як постійний користувач земельної ділянки не наділене повноваженнями щодо розпорядження нею, а відтак не може самостійно вирішувати питання про встановлення земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. У зв`язку із цим апеляційний суд дійшов висновку, що належним відповідачем у цьому спорі є власник земельної ділянки - Рада.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі ФОП Бородайко С.М. просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а у разі достатності встановлених судами обставин - ухвалити нове рішення про задоволення позову щодо визнання укладеним договору земельного сервітуту.
3.2. Ухвалою Верховного Суду від 15.07.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 909/565/24 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено її до розгляду.
3.3. В обґрунтування підстав касаційного оскарження ФОП Бородайко С.М. посилається на неправильне застосування судами статей 98, 100, 124-1 Земельного кодексу України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання належного суб`єктного складу сторін у спорі про встановлення сервітуту щодо земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, зокрема щодо можливості пред`явлення відповідного позову безпосередньо до постійного користувача такої земельної ділянки, а не до її власника.
3.4. Рада у відзиві на касаційну скаргу, поданому 16.07.2026, просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
3.5. КП "Центр розвитку міста та рекреації" у відзиві, поданому 27.07.2026, також заперечує проти задоволення касаційної скарги та просить залишити оскаржувані судові рішення без змін. Крім того, Відповідач навів попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн та зазначив про подання доказів їх понесення у строк, встановлений частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
3.6. Ухвалами Верховного Суду від 30.07.2026 та 24.08.2026 задоволено заяви представника КП "Центр розвитку міста та рекреації" - адвоката Устінського Андрія Вікторовича, представника Ради - Медицької Світлани Василівни та представника ФОП Бородайко С.М. - адвоката Бородайка Павла Костянтиновича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Водночас у судовому засіданні, яке відбулося 26.08.2026, представник ФОП Бородайко С.М. не зміг приєднатися до відеоконференції з технічних причин, які не залежали від суду.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Позивачам на праві спільної часткової власності належить адміністративний будинок площею 530,9 кв. м по вул. Гетьмана Мазепи, 135 у м. Івано-Франківську, розташований у межах земельної ділянки площею 24,2047 га (кадастровий номер 2610100000:24:003:0007), яка перебуває у комунальній власності Ради та у постійному користуванні КП "Центр розвитку міста та рекреації".
4.2. На замовлення ФОП Бородайко С.М. розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення сервітуту на частину зазначеної земельної ділянки площею 0,1505 га для проїзду транспортними засобами по наявному шляху та обслуговування належного Позивачам будинку.
4.3. У січні 2024 року Позивачі звернулися до КП "Центр розвитку міста та рекреації" та Ради з метою погодження технічної документації та укладення договору земельного сервітуту. Відповідач відмовив у її погодженні, вказавши на необхідність звернення до власника земельної ділянки, тоді як Рада повідомила про можливість розгляду відповідного питання після подання повного пакета документів.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ФОП Бородайко С.М. підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив виключно з неналежного суб`єктного складу сторін у цій справі, дійшовши висновку, що постійний користувач земельної ділянки не може бути належним відповідачем у спорі про встановлення земельного сервітуту, тоді як таким відповідачем має бути виключно власник земельної ділянки - Рада. У зв`язку із цим апеляційний суд не здійснював перевірки обґрунтованості заявлених позовних вимог по суті спору.
Отже, з урахуванням мотивів оскаржуваної постанови та доводів касаційної скарги предметом касаційного перегляду у цій справі є перевірка правильності застосування судом апеляційної інстанції статей 98, 100, 124-1 Земельного кодексу України при визначенні належного суб`єктного складу сторін у спорі про встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні, зокрема щодо можливості пред`явлення відповідної вимоги безпосередньо до постійного користувача такої земельної ділянки, а також встановлення наявності чи відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах.
З цього приводу Суд зазначає таке.
5.4. Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
5.5. Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
5.6. Положеннями статті 402 Цивільного кодексу України унормовано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
5.7. За змістом статті 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
5.8. Згідно зі статтею 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
5.9. Верховний Суд також зазначає, що згідно із частинами першою та другою статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Отже, відповідно до існуючої моделі правового регулювання безумовний пріоритет у регулюванні земельних відносин (суспільних відносин щодо володіння, користування та розпорядження землею) надається саме земельному законодавству. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.11.2025 у справі № 902/1257/24.
5.10. Відповідно до частин першої-четвертої статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
5.11. За змістом статті 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; інші земельні сервітути.
5.12. Частинами першою та другою статті 100 Земельного кодексу України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. За домовленістю сторін договір про встановлення земельного сервітуту може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки також може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору про встановлення земельного сервітуту та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
5.13. Відповідно до положень статті 124-1 Земельного кодексу України, особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з заявою у разі, якщо: а) земельна ділянка не передана у користування або у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на землях, не сформованих у земельні ділянки, - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності; б) земельна ділянка перебуває у користуванні - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача. У заяві має бути зазначена мета встановлення земельного сервітуту. 
У разі необхідності встановлення земельного сервітуту на сформованій земельній ділянці: особа відповідно до пункту "а" частини першої цієї статті приймає рішення про надання згоди на встановлення земельного сервітуту та забезпечує укладення договору про встановлення земельного сервітуту або надає мотивовану відмову у його встановленні; особа відповідно до пункту "б" частини першої цієї статті забезпечує укладення договору про встановлення земельного сервітуту або надає мотивовану відмову у його встановленні. Укладення договору про встановлення земельного сервітуту з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування здійснюється на підставі рішення цього органу. У разі відмови в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки державної, комунальної власності такий договір визнається укладеним за рішенням суду.
Таким чином, стаття 124-1 Земельного кодексу України встановлює альтернативні моделі суб`єктного складу правовідносин щодо встановлення земельного сервітуту залежно від того, чи сформована земельна ділянка та чи передана вона у користування. У разі перебування сформованої земельної ділянки у користуванні закон прямо передбачає можливість звернення заінтересованої особи як до органу, уповноваженого розпоряджатися такою земельною ділянкою, так і безпосередньо до землекористувача, який у такому випадку є самостійним суб`єктом відповідних сервітутних правовідносин.
5.14. Системний аналіз положень статей 92, 98, 100, 101, 124-1 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що постійний землекористувач є самостійним учасником правовідносин щодо встановлення земельного сервітуту, оскільки його встановлення безпосередньо впливає на обсяг належного такому землекористувачу права користування земельною ділянкою.
Так, частина друга статті 100 Земельного кодексу України прямо передбачає можливість встановлення сервітуту за договором із власником або землекористувачем земельної ділянки, а частина четверта статті 101 цього Кодексу надає землекористувачу право вимагати плату за встановлення такого сервітуту. Водночас стаття 124-1 Земельного кодексу України допускає звернення заінтересованої особи безпосередньо до землекористувача, який за результатами такого звернення забезпечує укладення договору про встановлення сервітуту або надає мотивовану відмову.
5.15. Наведене свідчить, що законодавець не обмежує коло суб`єктів, уповноважених вирішувати питання встановлення земельного сервітуту, виключно власником земельної ділянки, а прямо відносить до них і постійного землекористувача.
5.16. При цьому Суд зазначає, що питання можливості постійного землекористувача бути стороною спору щодо встановлення земельного сервітуту неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду. Так, зокрема, у постанові:
- від 01.11.2018 у справі № 642/3165/17 Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини другої статті 402 та частини другої статті 404 Цивільного кодексу України вимога про встановлення сервітуту має пред`являтися до власника (володільця) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут, яким, зокрема, є постійний користувач земельної ділянки;
- від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 Верховний Суд розглядав питання встановлення сервітуту щодо земельної ділянки, яка перебувала у постійному користуванні товариства, та виходив із можливості участі власника (користувача) обтяжуваної земельної ділянки у відповідних сервітутних правовідносинах;
- від 18.01.2022 у справі № 918/302/21 Верховний Суд зазначив, що в переважній більшості випадків особа, яка потребує встановлення сервітуту, є відмінною від титульного власника (користувача) обтяжуваної земельної ділянки та пред`являє відповідну вимогу саме до такого власника (користувача);
- від 02.08.2023 у справі № 926/3103/22 та від 16.01.2024 у справі № 918/86/22 Верховний Суд при вирішенні спорів виходив із можливості постійного землекористувача бути стороною сервітутних правовідносин, водночас наголошуючи на тому, що конструкція земельного сервітуту не може використовуватися для фактичної передачі земельної ділянки у самостійне користування, характерне для орендних правовідносин;
- від 03.12.2024 у справі № 910/19365/23 Верховний Суд виходив із того, що положення статті 124-1 Земельного кодексу України мають переважно універсальний характер та підлягають застосуванню до процедур встановлення земельних сервітутів;
- від 06.08.2025 у справі № 907/407/24, від 20.08.2025 у справі № 909/460/24 та від 26.08.2025 у справі № 909/457/24 Верховний Суд виходив з того, що постійний користувач земельної ділянки є належним суб`єктом, уповноваженим вирішувати питання щодо встановлення земельного сервітуту, та, відповідно, наділений правом на самостійне звернення до суду з вимогою про його встановлення;
- у постанові від 19.05.2026 у справі № 916/5791/24 Верховний Суд переглядав спір про встановлення земельного сервітуту, в якому відповідний позов було пред`явлено безпосередньо до постійного землекористувача, та погодився з висновком про те, що, оскільки відповідач є фактичним користувачем земельних ділянок і саме на нього покладено повноваження щодо встановлення сервітуту, він є належним відповідачем у такому спорі.
Отже, у судовій практиці Верховного Суду сформовано послідовний підхід, відповідно до якого постійний землекористувач може виступати самостійною стороною судового спору про встановлення земельного сервітуту за умови, що спір щодо можливості встановлення такого сервітуту або його умов виник безпосередньо з таким землекористувачем.
5.17. При цьому практика Верховного Суду не свідчить про обов`язкову співучасть власника та землекористувача у спорах про встановлення земельного сервітуту.
У постанові від 19.05.2026 у справі № 916/5791/24 Верховний Суд, встановивши наявність окремого спору між особою, яка вимагала встановлення сервітуту, та постійним користувачем земельної ділянки державної власності, визнав такого користувача належним відповідачем. Водночас у постанові від 28.02.2024 у справі № 627/907/21 Суд виходив із того, що сам по собі вплив сервітуту на право користування земельною ділянкою не зумовлює необхідності залучення відповідної особи як співвідповідача, оскільки визначальним є те, чи є вона безпосереднім суб`єктом спірного матеріального правовідношення. У тій справі орендар не був стороною угоди про встановлення земельного сервітуту, а отже, не виступав суб`єктом спірних правовідносин.
5.18. Отже, у разі якщо земельна ділянка сформована та перебуває у користуванні, заінтересована у встановленні земельного сервітуту особа вправі звернутися як до органу, уповноваженого розпоряджатися такою земельною ділянкою, так і безпосередньо до її постійного землекористувача. Відповідно, залежно від предмета і підстав позову, а також характеру спірних матеріальних правовідносин, власник земельної ділянки та її постійний користувач можуть брати участь у справі як співвідповідачі або один із них може бути залучений до участі у справі як третя особа. При цьому сам по собі факт належності земельної ділянки до державної чи комунальної власності не означає, що її власник у кожному випадку є обов`язковим співвідповідачем у спорі про встановлення земельного сервітуту.
Якщо заінтересована особа у передбаченому законом порядку звернулася безпосередньо до постійного землекористувача, а останній відмовив у встановленні сервітуту або сторони не досягли згоди щодо його умов, спірне матеріальне правовідношення виникає саме між цими особами. За таких обставин постійний землекористувач може виступати самостійним належним відповідачем у спорі про встановлення земельного сервітуту.
5.19. Таким чином, у практиці Верховного Суду вже сформовано підходи щодо визначення належного суб`єктного складу спору у цій категорії спорів. Натомість суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та помилково послався на висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 15.11.2024 у справі № 905/20/23, оскільки у зазначеній справі предметом дослідження було питання щодо повноважень постійного землекористувача на передачу земельної ділянки іншій особі у користування на умовах оренди, а не встановлення земельного сервітуту, що має відмінну правову природу та правове регулювання.
При цьому, як установлено судами, 12.01.2024 Позивачі звернулися саме до КП "Центр розвитку міста та рекреації" як постійного користувача земельної ділянки із клопотанням про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, та забезпечення укладення договору про встановлення земельного сервітуту. Листом від 25.01.2024 № 19/73-1.13/3 Відповідач відмовив у вчиненні зазначених дій.
За таких обставин саме КП "Центр розвитку міста та рекреації", будучи належним суб`єктом сервітутних правовідносин, вступив із Позивачами у спірне матеріальне правовідношення, а тому висновок суду апеляційної інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача є помилковим.
5.20. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, помилково зосередившись на питанні неналежного суб`єктного складу сторін, не здійснив апеляційного перегляду спору по суті в межах заявлених підстав та предмета позову, не перевірив доводи апеляційної скарги Позивачів щодо висновків суду першої інстанції та не надав їм належної правової оцінки.
За таких обставин Верховний Суд позбавлений можливості перевірити правильність вирішення спору по суті, оскільки відповідні питання не були предметом належного апеляційного перегляду, а тому їх вирішення судом касаційної інстанції виходило б за межі повноважень, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.
У зв`язку із цим оскаржувана постанова Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду для перегляду рішення суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, з наданням належної оцінки запереченням КП "Центр розвитку міста та рекреації" та Ради щодо наявності підстав для встановлення земельного сервітуту, його необхідності та можливості належного використання належних Позивачам приміщень без встановлення такого сервітуту, а також з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
6.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.3. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
6.4. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції помилково не здійснив апеляційного перегляду спору по суті в межах заявлених підстав та предмета позову, не перевірив доводи апеляційної скарги Позивачів щодо висновків суду першої інстанції та не надав їм належної правової оцінки, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.
6.5. Під час нового розгляду справи господарському суду слід повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням учасників справи, якими вони обґрунтовували свої доводи і заперечення під час розгляду справи, і залежно від встановленого ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Бородайко Світлани Мирославівни задовольнити частково.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 909/565/24 скасувати, а справу № 909/565/24 направити на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв
Судді І. Берднік
І. Міщенко