ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/22934/24 пров. № А/857/11859/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області про зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Грень Н.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області, в якому просила: визнати бездіяльність протиправною щодо ненадання відповіді на запит від 28.10.2024 та запитуваної у ньому інформації; зобов`язати у п`ятиденний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили надати відповідь на запит від 28.10.2024 та запитувану у ньому інформацію.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на офіційну електронну адресу відповідача надіслано запит щодо надання копій табелів обліку використання робочого часу державних нотаріусів П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області за жовтень 2019 року, відповідь на який просила надіслати в електронному та паперовому вигляді на зазначені поштові адреси у термін, визначений ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не пізніше п`яти робочих днів з дня його отримання. Зазначає, що їй не було надано відповіді на запит від 28.10.2024 та запитуваної у ньому інформації.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів факт отримання відповідачем запиту на публічну інформацію від 28.10.2024. Наданий позивачем скріншот з електронної пошти підтверджує лише факт відправлення запиту, але не його доставку чи отримання відповідачем. Відтак, за відсутності належних і допустимих доказів отримання запиту, у відповідача не виник обов`язок надати на нього відповідь у встановлений Законом України «Про доступ до публічної інформації» п`ятиденний строк, тому підстави для визнання його бездіяльності протиправною та зобов`язання надати відповідь на запит відсутні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задоволити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не визнав доведеним факт отримання відповідачем запиту про надання публічної інформації, хоча запит було надіслано на офіційну електронну адресу відповідача, оприлюднену на офіційному веб-сайті та зазначену самим відповідачем у його листі до суду. Вважає, що суд неправомірно поклав на неї обов`язок доводити факт отримання електронного листа та не врахував, що саме відповідач як суб`єкт владних повноважень має доводити правомірність своєї бездіяльності.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, із позовної заяви слідує, що 28 жовтня 2024 року на офіційну електронну адресу П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області позивачем надіслано запит щодо надання копій табелів обліку використання робочого часу державних нотаріусів П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області за жовтень місяць 2019 року, відповідь на який просила надіслати в електронному та паперовому вигляді на зазначені поштові адреси у термін, визначений ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не пізніше п`яти робочих днів з дня його отримання.
Станом на 11.11.2024 П`ятою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області не надано відповіді на запит від 28.10.2024 та запитуваної у ньому інформації.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.
Зазначеній нормі кореспондує положення ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII, згідно якої кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13.01.2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі – Закон № 2939-VI).
Згідно з ч.1 ст.1 цього Закону, публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону № 2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується, серед іншого, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Згідно зі ст.5 цього ж Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації – фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації – суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень – органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
У п.6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію – це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Згідно із ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Положеннями ст.23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, серед іншого, надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач у позовній заяві та в апеляційній скарзі вказує, що 28.10.2024 звернулась до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, в якому на підставі та в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації», просила надати інформацію.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач стверджує, що запит від 28.10.2024 отриманий відповідачем 28.10.2024, тому відповідь на нього повинна бути надана не пізніше 01.11.2024, однак відповідь на даний запит їй не надходила.
Колегія суддів зазначає, що ключовим у цій справі є встановлення факту отримання відповідачем запиту на надання публічної інформації та надання відповідачем запитуваної інформації.
Судом першої інстанції вірно встановлено з матеріалів справи, що позивачем надано до позовної заяви скріншот із електронної пошти «Укрнет» із відправленим запитом відповідачеві.
Разом з тим, із поданого скрыншоту неможливо встановити факт отримання П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області поданого позивачем запиту. 
Доказів того, що відправлений позивачем запит відповідачем отриманий (звіт про доставку електронного листа відповідачеві на офіційну електронну адресу), а тим більше прочитаний, позивачем до справи не подано.
Відповідно до положень статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оскільки судом першої інстанції при розгляді справи на підставі досліджених доказів не встановлено факту отримання відповідачем запиту на інформацію, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання бездіяльності П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області протиправною щодо ненадання відповіді на запит від 28.10.2024 та запитуваної у ньому інформації, оскільки належних та допустимих доказів отримання відповідачем такого запиту матеріали справи не містять.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 380/22934/24 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя | | О. Б. Заверуха
судді | | О. М. Гінда
| | З. М. Матковська