ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 752/16333/24
провадження № 61-8064св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яна Олександрівна, ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Шипіциним Олександром Володимировичем, на постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я. О., про визнання договору дарування недійсним, вселення та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позовні вимоги обґрунтовували тим, що  ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася донька - ОСОБА_2 . У 2002 році ОСОБА_3 запропонував переїхати до належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 . У 2005 році ОСОБА_3 зареєстрував їх місце проживання у вказаній квартирі.
Після розірвання шлюбу у 2013 році позивачі продовжували проживати у квартирі, сплачували комунальні послуги; робили поточні ремонти; придбавали меблі та побутову техніку.
Згодом, з метою їх виселення, ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 22 лютого 2024 року подарував вказану квартиру своїй новій дружині ОСОБА_4 .
Новий власник квартири ОСОБА_4 самовільно змінила замки на вхідних дверях квартири, позбавивши їх можливості безперешкодно користуватися житлом.
27 березня 2024 року ОСОБА_4 надала позивачам новий ключ від квартири, водночас заявивши вимогу про оплату за користування квартирою у розмірі 10 000,00 грн, та повідомила про необхідність знайти нове житло протягом одного місяця.
У зв'язку з наведеним вони були змушені залишити квартиру, яка була їх постійним місцем проживання, і тимчасово проживають у знайомих.
Вказували на те, що оспорюваний договір дарування квартири від 22 лютого 2024 року укладено ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Метою відчуження квартири було створення умов для їх виселення та подальшого продажу квартири. Уклавши фіктивний договір дарування відповідачі створили уявну підставу для їх виселення із спірної квартири, яка є їх єдиним житлом, чим порушили їх право на користування квартирою як членів сім`ї ОСОБА_3 . При цьому зняття їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі у позасудовому порядку не позбавляє їх права користуватись цим житлом.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн були сплачені відповідачу ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню.
На підставі викладеного позивачі просили суд: 
- визнати недійсним договір дарування квартири від 22 лютого 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я. О., зареєстровано в реєстрі за № 183;
- вселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у двокімнатну квартиру, загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 28 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року, ухваленим у складі судді Таргоній Д. О., позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у двокімнатну квартиру загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 28 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнено із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги про вселення, суд першої інстанції, посилаючись на необхідність дотримання балансу захисту права власності ОСОБА_4 на квартиру та права користування цим житлом позивачами, які є членами сім`ї колишнього власника житла, тривалий час проживали і були зареєстровані у спірній квартирі, іншого житла не мають, взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_4 перешкоджає вселенню позивачів, які не можуть самостійно (в позасудовому порядку) вселитися та проживати у квартирі, яку вважають своїм житлом, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про їх вселення.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що вказані грошові кошти були отримані ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, оскільки договір найму житлового приміщення між ними не укладався.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що з наявних у справі матеріалів не вбачається ознак фіктивності укладеного договору дарування квартири, а також не встановлено обставин, які свідчили б про порушення прав позивачів у результаті укладення вказаного правочину.
Ухвалою Київського апеляційного суду від  25 вересня 2025 року залучено до участі у справі третю особу ОСОБА_5 , яка є новим власником спірної квартири. 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року задоволено апеляційні скарги ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , подані представником - адвокатом Западнюк Н. І. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року скасовано в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що власником спірної квартири є ОСОБА_4 (на дату ухвалення оскаржуваного рішення), а позивачі не були та не є членами її сім`ї як власника спірної квартири, а тому немає підстав для встановлення особистого сервітуту позивачам щодо цього житла.
Стосовно дотримання балансу між правом власності та правом на житло колишніх членів сім`ї апеляційний суд зазначив, що вселення до приватної власності ОСОБА_5 (новий власник) осіб, які їй не знайомі та не є членами її родини, створить надмірне втручання у приватне життя та право приватної власності на житло.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами існували домовленості щодо орендної плати за проживання у спірній квартирі, і позивач ОСОБА_1 добровільно сплатила ОСОБА_4 10 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири відповідачі не оскаржували, а тому в цій частині апеляційний суд його не переглядав.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
15 червня 2026 року адвокат Шипіцин О. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року, у якій просив скасувати оскаржувану постанову і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року. Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на оплату професійної правничої допомоги, наданої під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 15 000,00 грн і витрат зі сплати судового збору в розмірі 3 875,84 грн. Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з витрат на оплату професійної правничої допомоги, наданої під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 15 000,00 грн і витрат зі сплати судового збору в розмірі 1 937,92 грн. 
Підставою касаційного оскарження представник заявників зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7181/18, Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16, від 07 лютого 2022 року у справі № 368/963/20, від 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18, від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, не взяв до уваги наявність у позивачів особистого сервітуту на підставі постійного проживання у квартирі з відповідачем ОСОБА_3 як власником житла. При цьому перехід права власності на квартиру до іншої особи не є підставою для виселення колишніх членів сім`ї власника.
Позивачі також зазначають, що грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн були отримані ОСОБА_4 без достатньої правової підстави, оскільки договір найму житла між ОСОБА_1 та позивачами не укладався. 
Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 передала грошові кошти ОСОБА_4 незважаючи на відсутність договірних зобов`язань, не є суттєвими для вирішення питання повернення таких коштів, оскільки стаття 1212 ЦК України регулює повернення безпідставно отриманих грошових коштів, а не переданих та застосовується незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Доводи інших учасників справи 
У липні 2026 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Западюк Н. І. через систему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду відзиви, в яких просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Вказувала на правильність застосування апеляційним судом норм матеріального права та відповідність висновків суду сталій практиці Верховного Суду. 
У липні 2026 року представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Лисиця Д. А. через систему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, до якого додано клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України. Відзив і клопотання мотивовані тим, що касаційна скарга не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, оскільки правове питання, вирішене оскаржуваною постановою, не збігається з жодним правовим питанням, вирішеним у наведених скаржниками постановах Верховного Суду. У зв`язку з наведеним представник заявника просила закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року. У разі перегляду справи по суті касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року без змін. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з касаційним переглядом справи, докази яких буде подано у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України, попередній орієнтовний розрахунок судових витрат становить 30 200, 00 грн. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Шипіциним О. В., на постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 рокута витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
У липні 2026 року матеріали справи № 757/76591/17 надійшли до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 12 листопада 2013 року. Сторони мають спільну доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 у 2004 році набув право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 червня 2004 року. 
У 2005 році ОСОБА_3 зареєстрував у вказаній квартирі місце проживання позивачів як членів своєї сім'ї.
Після розірвання шлюбу позивачі продовжили проживати у спірній квартирі.
03 березня 2023 року позивачі ОСОБА_1 і її дочка ОСОБА_2 були зняті з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою на підставі підпункту 50 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, тобто за заявою власника житлаОСОБА_3 про зняття осіб із задекларованого/зареєстрованого місця проживання.
У липні 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департаменту з питань реєстрації (Київської міської державної адміністрації) про визнання права користування житловим приміщенням, права декларування реєстрації місця проживання, зобов'язання вчинити певні дії.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року у справі № 752/14778/23, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, у задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено з підстав обрання неналежного способу захисту.
22 лютого 2024 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я. О., зареєстрованого в реєстрі за № 183, передав спірну квартиру у власність ОСОБА_4 .
27 березня 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 склали спільну розписку, згідно з якою ОСОБА_1 зобов`язувалася до 29 березня 2024 року виселитися із квартири, водночас ОСОБА_4 висловила можливість укладення з позивачкою договору оренди строком на один місяць за умови погодження орендної плати у розмірі 10 000,00 грн.
30 березня 2024 року ОСОБА_4 склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_1 суму у розмірі 10 000,00 грн, в якості орендної плати за квартиру і як оплату за спожиті комунальні послуги.
Суд першої інстанції також встановив, що у квітні 2024 року позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виселились із спірної квартири.
17 квітня 2025 року ОСОБА_4 продала спірну квартиру ОСОБА_5 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2025 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О. Ю., зареєстрованим у реєстрі за №1499, а також витягом з Державного реєстру речових прав.
Позиція Верховного Суду
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У справі, що переглядається, позивачі, звертаючись до суду з позовом у серпні 2024 року, посилалися на те, що вони вселилися у спірну квартиру як члени сім`ї власника ОСОБА_3 , з вересня 2005 року були зареєстровані і проживали у вказаній квартирі, а тому мають право користуватись спірним житлом, оскільки іншого житла у них немає.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2023 року позивачі були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заяви власника житла ОСОБА_3 про зняття осіб із задекларованого/зареєстрованого місця проживання.
22 лютого 2024 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, передав у власність ОСОБА_4 спірну квартиру, а у квітні 2024 року позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виселилися із цього житла. 
17 квітня 2025 року ОСОБА_4 продала спірну квартиру ОСОБА_5 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2025 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О. Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 1499, а також витягом з Державного реєстру речових прав.
Оскільки позивачі на момент звернення до суду з позовом, не були членами сім`ї власника спірної квартири ОСОБА_4 , а на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції не є членами сім`ї нового власника - ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх вселення.
Крім того, Верховний Суд враховує, що позивач ОСОБА_1 у розписці від 27 березня 2024 року зобов`язалась покинути спірну квартиру до 29 березня 2024 року та одночасно своєю поведінкою, яка полягала у сплаті нею 10 000, 00 грн власнику спірної квартири ОСОБА_4 , погодилась прийняти її пропозицію щодо укладення договору оренди спірної квартири на місяць (квітень 2024 року), тобто позивач, як колишній член сім`ї попереднього власника спірної квартири своїми заявами та поведінкою погодилась виселитися із спірної квартири в кінці квітня 2024 року. Тому подальша поведінка позивача ОСОБА_1 , а саме подання у серпні 2024 року позову про її вселення до спірної квартири як колишнього члена сім`ї попереднього власника, єсуперечливою та не відповідає критеріям добросовісності, оскільки суперечить її попереднім заявам та поведінці.
Щодо питання дотримання справедливого балансу між правом власності та правом на житло колишніх членів сім`ї Верховний Суд виходить з такого. 
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній людині право на повагу до її приватного і сімейного життя, житла та кореспонденції.Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції передбачає право на повагу до житла особи. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути безпідставно виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
На момент перегляду цієї справи апеляційним судом, власником спірної квартири була ОСОБА_5 .
Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на момент придбання ОСОБА_5 спірної квартири не були в ній зареєстровані і не проживали, виселились із цього житла у квітні 2024 року.
Суд апеляційної інстанції встановив, що сім'я ОСОБА_5 складається з двох різностатевих людей, яким для проживання необхідно дві окремі кімнати, а син ОСОБА_5 має психіатричне захворювання і потребує стороннього догляду, а тому вселення до спірного житла сторонніх осібє неможливим, з огляду на встановлені житлові стандарти, і моральні засади. При цьому, апеляційний суд вказав, що постановлення рішення суду про вселення до приватної власності ОСОБА_5 осіб, які їй не знайомі та не є членами її родини, створить надмірне втручання у приватне життя та право приватної власності на житло.
За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для вселення позивачів до приватної власності ОСОБА_5 , оскільки суд апеляційної інстанції не встановив жодних обставин, які свідчать про перевагу інтересів позивачів та їх права на житло над інтересами власника спірного житла та її права власності на таке житло. Таким чином, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку балансу між правом власності та правом на житло колишніх членів сім`ї колишнього власника житла.
Щодо позовних вимог про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у розмірі 10 000,00 грн слід зазначити таке.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.»
Таким чином, при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі, необхідно враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї немає зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.
У справі яка переглядається, суди установили, що 30 березня 2024 року ОСОБА_4 склала розписку про те, що вона отримала від позивача ОСОБА_1 суму в розмірі 10 000,00 грн в якості орендної плати за квартиру АДРЕСА_1 , і також як оплату за спожиті комунальні послуги за квітень 2024 року. Вказане свідчить, що між сторонами існували домовленості щодо орендної плати за проживання у спірній квартирі, і позивач ОСОБА_1 добровільно сплатила ОСОБА_4 кошти в розмірі 10 000,00 грн.
За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_4 на користь позивача 10 000,00 грн, як безпідставно набутих грошових коштів, оскільки ОСОБА_1 знала, що в неї немає договірного зобов'язання зі сплати зазначених коштів, проте здійснила таку сплату добровільно на підставі домовленостейіз ОСОБА_4 , а в подальшому поводиться суперечливо, вимагаючи повернення сплачених нею коштів.
Вирішуючи спір у цій справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених позивачами постановах Верховного Суду, не заслуговують на увагу, оскільки висновки суду апеляційної інстанції з урахуванням установлених у цій справі обставин зазначеним постановам Верховного Суду не суперечать. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження у справі
У липні 2026 року до Верховного Суду від представника третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Лисиці Д. А. надійшов відзив на касаційну скаргу, який містить клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилаються позивачі у касаційній скарзі, викладено не у подібних правовідносинах.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстав для закриття касаційного провадження, передбачених статтею 396 ЦПК України, немає, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України та містить підстави касаційного оскарження. Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження, оскільки доводи касаційної скарги зкмовили необхідність перевірки матеріалів справи та надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи. Посилання представника третьої особи на нерелевантність висновків Верховного Суду, на які посилалися заявники у касаційній скарзі, є необґрунтованими з огляду на зміст правовідносин, які виникли між сторонами у справі, і фактичні обставини, встановлені судами у цій справі, а отже, заява про закриття касаційного провадження задоволенню не підлягає. 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
У задоволенні клопотання представника третьої особи ОСОБА_6 - адвоката Лисиці Дар`ї Анатоліївни про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Шипіциним Олександром Володимировичем, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко