ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	Львів	Справа № 380/4349/26 пров. № А/857/19733/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Заверухи О. Б.	
 	Гінди О. М.	
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року про повернення позовної заяви у справі № 380/4349/26 за позовом Головного управління ДПС у Львівській області до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу-
головуючий суддя першої інстанції – Кравців О.Р., місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 16.03.2026
В С Т А Н О В И В :
Головне управління ДПС у Львівській області (далі позивач) з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) податковий борг до бюджету в розмірі 5349,21 грн.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року позовну заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна карга, в якій зазначає, що ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Покликаючись на норми ПК України, зокрема статті 59 Податкового кодексу України, заважує, що податкова вимога не може вважатися рішенням контролюючого органу в розумінні Податкового кодексу, яке породжує в платника податків податкове зобов`язання, а є письмовою вимогою до платника податків сплатити вже наявні узгоджені податкові зобов`язання, що набули статусу - податкового боргу.
Оскаржена ухвала суду від 16.03.2026 року обґрунтована тим, що станом на дату звернення позивача з цим позовом до суду не сплинув шестимісячний строк, встановлений частиною другою статті 122 КАС України для оскарження відповідачем податкової вимоги, на підставі якої позивачем заявлено вимогу про стягнення коштів в рахунок погашення податкового бор та податкових повідомлень-рішень, однак жодною нормою права та практикою застосування норм права не передбачено обов`язку контролюючого органу чекати спливу даного терміну.
Формування та направлення податкової вимоги є одним із послідовних необхідних досудових дій, які повинні бути вчинені контролюючим органом.
Визначений п.102.4. ст. 102 ПК України строк давності тривалістю 1095 календарних днів, що обчислюється з дня виникнення податкового боргу (сума якого перевищує 3060 грн.), є строком, впродовж якого контролюючий орган повинен вжити усіх передбачених Главою 9 «Погашення податкового боргу платників податків» Розділу ІІ «Адміністрування податків, зборів, платежів» ПК України заходів для погашення податкового боргу платника, в т.ч. скерування податкової вимоги, обтяження майна платника та його опис податковим керуючим в податкову заставу, звернення до суду з позовами про стягнення коштів для погашення податкового боргу, застосування та підтвердження в судовому порядку обґрунтованості застосування адміністративного арешту активів платника, вилучення готівки з каси, отримання дозволу суду на продаж майна платника податків та здійснення такого продажу тощо. Ці та інші передбачені ПК України заходи стягнення податкового боргу здійснюються контролюючим органом в межах строку давності у визначеній законом послідовності - від менш необтяжливих (надіслання вимоги погасити борг) до серйозного втручання в сферу розпорядження активами боржника (стягнення коштів з банківських рахунків, а за умови їх недостатності - продаж майна, що описане в податкову заставу тощо).
Стягнення відбувається не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги, та жодною нормою права та практикою застосування норм права не передбачено обов`язку контролюючого органу чекати спливу строку для оскарження податкової вимоги.
Зауважує, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права (п. 5.2. статті 5 та п.102.4. ст. 102 ПК України), так як надано перевагу Кодексу адміністративного судочинства України щодо строку оскарження податкової вимоги та податкових повідомлень-рішень, а не Податкового кодексу України.
З урахуванням наведеного просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідач правом подання відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Суд першої інстанції позовну заяву повернув з тих підстав, що позовна заява подана суб`єктом владних повноважень до закінчення строку, визначеного частиною 2 статті 122 КАС України.
Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Абзацом 2 частини 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Водночас відповідно до пункту 8 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позовну заяву із вимогою стягнення грошових коштів, яка ґрунтується на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, подано суб`єктом владних повноважень до закінчення строку, визначеного частиною другою статті 122 цього Кодексу.
Як слідує з позовної заяви та долучених до неї доказів, підставою для стягнення з відповідача податкового боргу стало винесення Головним управлінням ДПС у Львівській області податкової вимоги форми «Ф» від 06.10.2025 №0021478-1303-1301.
Вказана податкова вимога, згідно з долученою до позовної заяви копією квитанції про доставку документів в Електронний кабінет надіслана відповідачці в електронний кабінет та доставлена 07.10.2025 о 13:44 (вівторок).
З урахування вимог ст. 42 Податкового кодексу України, суд першої інстанції виснував, що згадана податкова вимога вважається врученою відповідачу - 07.10.2025.
Наведене свідчить про те, що станом на дату звернення позивача з цим позовом до суду (12.03.2025) не сплинув строк, встановлений частиною 2 статті 122 КАС України для оскарження відповідачем податкової вимоги, на підставі якої позивачем заявлено вимогу про стягнення коштів в рахунок погашення податкового боргу, тому відповідно у позивача право на пред`явлення визначених законом позовних вимог в цій частині ще не виникло.
Окрім цього, до позовної заяви долучені також податкові повідомлення-рішення форми «Ш» від 04.12.2025 №00563530905 (доставлено до електронного кабінету відповідача 05.12.2025), форми «ПС» №00563540905 від 04.12.2025 (доставлено до електронного кабінету відповідача 05.12.2025), форми «ПС» №00506160905 від 03.11.2025 (доставлено до електронного кабінету відповідача 04.11.2025). 
Шестимісячний строк оскарження, встановлений частиною 2 статті 122 КАС України, вказаних податкових повідомлень-рішень станом на дату звернення позивача з цим позовом до суду (12.03.2025) також не сплинув.
Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позовну заяву із вимогою стягнення грошових коштів, яка ґрунтується на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, подано суб`єктом владних повноважень до закінчення строку, визначеного частиною другою статті 122 цього Кодексу
Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає зазначені в апеляційній скарзі доводи позивача безпідставними, а висновки суду першої обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року про повернення позовної заяви у справі № 380/4349/26 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	О. М. Гінда