Дата документу 15.09.2026 Справа № 336/5322/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/5322/26  Головуючий у 1-й інстанції: Вайнраух Л. А.
Провадження № 22-ц/807/1697/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
15 вересня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря | Подліянової Г.С., Кухаря С.В.,  Кочеткової І.В., Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича на ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання незаконним переміщення та утримування дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини, - 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання незаконним переміщення та утримування дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини.

Разом з позовною заявою стороною позивача подано заяву про забезпечення позову.

В обгрунтнування заяви зазначено, що 01.02.2026 ОСОБА_2 здійснила незаконне вивезення дитини з Республіки Польща та здійснює подальше протиправне утримування дитини на території України, при цьому ОСОБА_2 відмовляється добровільно повертати дитину до її постійного місця проживання та чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною за допомогою засобів телефонного відеозв`язку. Предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є визнання незаконним вивезення дитини та незаконне утримування. Позивач вважає, що позов необхідно забезпечити шляхом заборони малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у будь-чиєму супроводі, крім її батька ОСОБА_1 та рідної баби ОСОБА_4 перетинати державний кордон України. Як вважає позивач, захід забезпечення позову, який він просить вжити, направлений виключно на запобігання в подальшому незаконному переміщенню дитини її матір`ю, у разі ухвалення судом рішення на користь позивача, що унеможливить виконання рішення суду.

Відповідач також чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною за допомогою засобів телефонного відеозв`язку, не надає інформації про стан здоров`я дитини, що порушує права позивача та дитини, тому позивач бажає встановити тимчасовий порядок спілкування з малолітньою дитиною.

На підставі викладеного позивач просив суд застосувати заходи забезпечення позову, а саме:
1). Заборонити малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будь-чиєму супроводі (крім її батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , PESEL НОМЕР_2 та рідної баби ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) перетинати державний кордон України до набрання законної сили рішенням суду у даній справі;
2). До набрання законної сили рішенням суду у даній справі встановити наступний порядок спілкування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 з його малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - щоденне спілкування шляхом телефонного відеозв`язку через програмні додатки «Viber» або «Тelegram» тривалістю не менше 20 хвилин: у будні дні, з понеділка по п`ятницю, в першу робочу зміну з 16.00 год. до 19.00год. та у другу робочу зміну з 08.00год. до 11.00год. ; - у вихідні дні, в суботу та неділю з 12.00 год. до 19.00год.
3). До набрання законної сили рішенням суду у даній справі зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , у визначені судом дні та часи спілкування, забезпечити безперешкодний прийом вхідних відеодзвінків тривалістю не менше 20 хвилин на день від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через програмні додатки «Viber» або «Тelegram» та участь у цих відеодзвінках малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та не переривати спілкування достроково.
4). До набрання законної сили рішенням суду у даній справі зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , у визначені судом дні та часи спілкування, не перешкоджати спілкуванню малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та не переривати спілкування достроково.
5). До набрання законної сили рішенням суду у даній справі зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , повідомляти щотижня засобами телефонного зв`язку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про стан здоров`я малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року в задоволенні заяви про забезпечення позову позивачу – відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову у справі №336/5322/26.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що захід забезпечення позову щодо заборони перетинання кордону, крім батька та баби ОСОБА_4 , який позивач просить вжити, направлений виключно на запобігання подальшому незаконному переміщенню дитини її матір`ю або іншими особами за межі державного кордону України до інших країн, у разі ухвалення судом рішення на користь позивача, що унеможливить виконання рішення суду. Щодо порядку спілкування позивача з дитиною апелянт стверджує, що відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною за допомогою засобів телефонного відеозв`язку, не надає інформацію про стан здоров`я дитини, що порушує права позивача та дитини, тому позивач бажає встановити тимчасовий порядок спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_5 . Враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визнання незаконним вивезення з Республіки Польща та утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_5 , а також забезпечення повернення дитини до місця її постійного проживання в Республіку Польща, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування із батьком. Апелянт стверджує, що суд не здійснив належної оцінки доводів заявника, та обмежився загальними посиланнями на норми процесуального права.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Сімонець Є.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом надсилання судової повістки – повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки – повідомлення в електронний кабінет (т. 2 а.с. 29) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав. На адресу апеляційного суду від Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському районунадійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника. Просить прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини (т.2 а.с.39).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності вищезазначеної третьої особи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Суд керувався тим, що позивач звернувся до суду із позовною заявою, однією із вимог якої є вимога про повернення дитини, а не з вимогами про встановлення місця проживання дитини чи вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, з чого вбачається, що у позивача відсутній зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Крім того, щодо частини вимог заяви про забезпечення позову, вони дублюють наведені вище приписи сімейного законодавства, тобто, формулювання заходу забезпечення у тотожний спосіб, як визначено в певній нормі, не є доцільним, не відповідає меті забезпечення позову. Також, вимоги про заборону перетину державного кордону України не узгоджуються із позовною вимогою про негайне повернення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , PESEL НОМЕР_5 , до місця її постійного проживання в Республіку Польща. За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується в повній мірі, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах про визнання незаконним переміщення та утримання дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіку побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08 грудня 2017 року виїхали за межі України. Сторони мають спільну дитину – доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України, народилася в Республіці Польща.

01 лютого 2026 року ОСОБА_2 на думку позивача здійснила незаконне вивезення дитини з Республіки Польща, незаконно змінила місце проживання дитини виїхавши з нею до України, де наразі вони проживають. 

З того часу батько не може спілкуватися з дитиною, так як на його думку, відповідачка чинить перешкоди та не хоче повертати дитину до Республіки Польща. 

Отже, спір між сторонами виник щодо визнання незаконним вивезення матір`ю ОСОБА_2 з Республіки Польща та утримання на території України малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрання дитини від матері, а також забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання в Республіку Польща. 

Щодо забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що позов необхідно забезпечити шляхом заборони малолітній дитині ОСОБА_3 у будь чиєму супроводі, крім її батька ОСОБА_1 та рідної баби ОСОБА_4 , перетинати державний кордон України, оскільки у таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. Захід забезпечення позову, який позивач просить вжити, направлений виключно на запобігання подальшому незаконному переміщенню дитини її матір`ю або іншими особами за межі державного кордону України до інших країн, у разі ухвалення судом рішення на користь позивача, що унеможливить виконання рішення суду. Також, оскільки відповідачка чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, то вважає забезпечення позову шляхом встановлення порядку спілкування позивача з дитиною на час розгляду судом справи про визнання незаконним вивезення з Республіки Польща малолітньої дитини ОСОБА_5 та забезпечення повернення дитини до місця її постійного проживання.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами).

Постановою Кабінету Міністрів України № 383 від 29.03.2022 у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану буди прийняті зміни щодо порядку перетину Державного кордону України дітей, які не досягли 16-ріного віку. 

Застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона виїзду малолітньої дитини за межі України в супроводі законних представників чи третіх осіб (окрім батька та бабусі по лінії батька), є непропорційним, суперечить найкращим інтересам дитини та нівелює її право на безпеку і збереження життя в умовах воєнного стану, оскільки суперечить положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також принципу пропорційності судових заходів, оскільки необґрунтовано обмежує конституційне право дитини на вільний виїзд за межі країни, гарантоване статтею 33 Конституції України та статтею 31 вказаного Закону, без урахування реальних ризиків її безпеці в умовах воєнного стану та намагається вирішити сімейний за рахунок прав і свобод дитини. 

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 23 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії російської федерації, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей.

Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України. Підстав для виняткового врегулювання цього питання саме щодо малолітньої ОСОБА_5 позивачем у цій справі не доведено.

В ході розгляду справи щодо розгляду заяви про забезпечення позову шляхом заборони перетину відповідачці та дитині кордон України до розгляду справи по суті спору позивач не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дитини ОСОБА_2 , що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України.

Апелянтом не надано доказів, що мати із дитиною мають намір вивезти дитину за межі України і вивезення дитини за кордон може порушити або обмежити права батька, створити загрозу здоров`ю та життю дитини. 

Під час дії воєнного стану суди та державні органи першочергово керуються інтересами безпеки дитини (евакуація з небезпечних регіонів). Станом на сьогодні батько знаходиться на території Республіка Польща, на територію України повертатись не планує, що фактично унеможливлює перетин кордону дитиною у його присутності та може створити реальну загрозу життю та здоров`ю дитини в умовах військового стану. 

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією рф проти України та продовженням воєнного стану вжиття заходів забезпечення позову, яким потенційно може ускладнитись вивезення малолітньої дитини за межі території України до інших держав, підвищує небезпеку їх життю і здоров`ю, а відтак вочевидь не відповідає інтересам дитини, яка в даному випадку має пріоритет над інтересами батька. Заборона виїзду дитини за кордон під час дії воєнного стану не вважається співмірним заходом забезпечення позову, оскільки інтереси безпеки дитини та її право на життя мають найвищий пріоритет.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в забезпеченні позову в частині заборони ОСОБА_2 та малолітній дитині ОСОБА_3 перетинати кордон України, лише у супроводі батька та бабусі дитини, до вирішення спору по суті та набрання рішення законної сили.

Щодо вимоги про забезпечення позову шляхом встановлення порядку та графіка щоденного спілкування батька з дитиною за допомогою телефону та/або програм інтернет-телефонії (Viber, Telegram).

У справі, що переглядається при зверненні з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначав, що відповідач ОСОБА_2 самовільно, без його згоди як батька забрала малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася та проживала в Республіці Польща. 

Колегія суддів враховує, що між сторонами існує реальний спір, який виник із сімейних правовідносин та безпосередньо стосується реалізації батьківських прав і забезпечення права малолітньої дитини на спілкування з обома батьками. Вказаний спір має триваючий характер і на час розгляду справи по суті остаточно не вирішений.

ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову посилався на необхідність забезпечення його контакту з малолітньою донькою на час розгляду справи за допомогою телефону та/або програм інтернет-телефонії (Viber, Telegram) та запропонував графік такого спілкування, а саме в режимі конференції щодня тривалістю не менше 20 хвилин: у будні дні, з понеділка по п`ятницю, в першу робочу зміну з 16.00 год. до 19.00 год. та у другу робочу зміну з 08.00 год. до 11.00; у вихідні дні, в суботу та неділю з 12.00 год. до 19.00 год.

Колегія суддів встановила, що доводи заявника про систематичне перешкоджання з боку матері у спілкуванні батька з дитиною є достатньо обґрунтованими для вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки тривале обмеження контактів дитини з батьком може призвести до поглиблення конфлікту між сторонами та негативно вплинути на психоемоційний стан і розвиток малолітньої дитини.

Відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною за допомогою засобів телефонного відеозв`язку, не надає інформацію про стан здоров`я дитини, що порушує права позивача на дитину, тому позивач бажає встановити тимчасовий порядок спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_5 . 

Вирішуючи питання про забезпечення позову, колегія суддів виходить із того, що метою таких заходів є не вирішення спору по суті, а тимчасове врегулювання правовідносин між сторонами з метою збереження існуючого стану та недопущення порушення прав та інтересів дитини до ухвалення остаточного рішення у справі.

Апеляційний суд враховує положення статей 149-150 ЦПК України, відповідно до яких забезпечення позову допускається у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду, а також зважив на те, що у справах, пов`язаних із вихованням дітей, зволікання у вирішенні питання про спілкування з одним із батьків може мати незворотні наслідки.

Оцінюючи співмірність заявлених заходів, колегія суддів дійшла висновку, що встановлення тимчасового порядку спілкування батька з дитиною в обмеженому часовому обсязі та визначення обов`язку матері забезпечити телефонне і відеоспілкування є заходами, які відповідають принципу балансу інтересів сторін, не вирішують спір по суті та є значно вужчими за обсягом, ніж позовні вимоги.

Відсутність спілкування малолітньої дитини з батьком до ухвалення рішення у справі, розгляд якої може бути тривалим, несе реальні ризики руйнування нормальних психоемоційних зв`язків між батьком та донькою, і, як наслідок, реальну загрозу неможливості ефективного виконання остаточного рішення суду у цій справі.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

З огляду на вказані норми матеріального права батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.

Апеляційний суд зауважує, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд даної справи, а також зміну місця проживання дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61?1153св17), від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21 (провадження № 61-6056св22).

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з дочкою, а матір не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. 

Отже, з метою запобігання втраті емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними на період розгляду справи в суді, який може бути тривалим, забезпечення позову відповідає нормам процесуального права.

Апеляційний суд установив, що між сторонами виник спір щодо визнання незаконним переміщення та утримання дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини, а також щодо забезпечення можливості батька підтримувати особисті стосунки та безпосереднє спілкування з нею до вирішення спору по суті. Врахувавши характер спірних правовідносин, необхідність забезпечення найкращих інтересів дитини, її право підтримувати регулярні особисті контакти з батьками, а також тимчасовий характер застосованого заходу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову щодо визначення порядку та запропонованого графіку спілкування батька з дитиною через програмні додатки «Viber» або «Telegram».

Погоджуючись із запропонованим позивачем графіком спілкування батька з дитиною, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 працює оператором виробничої лінії в компанії Uniton Sp.z o.o. (Республіка Польща) в будні дні з понеділка по п`ятницю, в першу робочу зміну з 05:00 до 13:00 та у другу зміну з 13:00 до 21:00, почергово через тиждень з двома вихідними днями в суботу на неділю щотижня.

Враховуючи зазначене позивач бажає спілкуватися з дитиною шляхом телефонного відеозв`язку через програмні додатки «Viber» або «Telegram» щоденно, тривалістю не менше 20 хвилин:
- у будні дні з понеділка по п`ятницю, в першу робочу зміну з 16:00 до 19:00 годин та у другу робочу зміну з 08:00 до 11:00 годин;
- у вихідні дні, в суботу та неділю з 12:00 до 19:00 годин. 

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність забезпечення позову шляхом спілкування батька з донькою шляхом телефонного відеозв`язку через програмні додатки «Viber» або «Telegram» щоденно з установленням відповідного графіку, колегія суддів встановила, що ОСОБА_2 разом з дочкою сторін перебуває в Україні, натомість батько дитини позивач ОСОБА_1 перебуває поза її межами, а саме в Республіці Польща, тому позивач із незалежних від нього причин не має можливості вільно спілкуватися зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призводить до втрати зв`язку між батьком та дитиною.

Крім того, колегія суддів врахувавши предмет спору, який виник між сторонами, дійшла висновку, що обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Водночас забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20).

Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.

Колегія суддів зазначає, що батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у вжитті заходів забезпечення позову щодо порядку спілкування позивача з дитиною.

Право батька на спілкування із дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від спілкування із батьком.

Відповідач не надала, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька з дитиною порушує інтереси дитини, і дії позивача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я доньки.

Установивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_1 можливості спілкуватися з малолітньою дочкою, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, колегія суддів, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення суті спору, з урахуванням практики ЄСПЛ та Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку, що такий захід забезпечення позову, як зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судом рішення у цій справі забезпечити спілкування (контакт) малолітньої ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_1 в телефонному режимі по відео- або аудіозв`язку, в тому числі у месенджерах Viber, Telegram тривалістю не менше 20 хвилин (у будні дні з понеділка по п`ятницю, в першу робочу зміну з 16:00 до 19:00 годин та у другу робочу зміну з 08:00 до 11:00 годин; у вихідні дні, в суботу та неділю з 12:00 до 19:00 годин), а також повідомити його про місце перебування, стан здоров`я, умови проживання, харчування дитини, що відповідатиме вимогам розумності та обґрунтованості та сприятиме встановленню контакту та спілкування між батьком та донкою до вирішення спору по суті. 

З урахуванням того, що розгляд справи може тривати значний час, тимчасове забезпечення мінімального, безпечного та ненав`язливого контакту, зокрема, шляхом телефонного та відео спілкуванню, є пропорційним заходом, спрямованим на збереження емоційного зв`язку дитини з батьком. 

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтовані вимоги позивача в частині зобов`язання матері не перешкоджати спілкуванню батька з дитиною, оскільки такий захід має тимчасовий характер, не є таким, що по своїй суті вирішує спір по суті, не передбачає фізичного втручання у режим життя житини, відповідає принципу найкращих інтересів дитини та узгоджується з міжнародними стандартами захисту прав дитини. 

Вказаний вид забезпечення позову є доцільним та спів мірним із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому. 

Отже, на зазначені обставини суд першої інстанції не звернув уваги та помилково відмовив у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову. 

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 – представника, адвоката Ярмолович О.Є. про забезпеченні позову щодо порядку спілкування позивача з дитиною не можна вважати законною та обгрунтованою, тому вона підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення заяви. В частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову щодо заборони дитини перетинати державний кордон, ухвала суду є законною та обгрунтованою, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі вирішується процесуальне питання забезпечення позову, то понесені за подання апеляційної скарги судові витрати підлягають розподілу за наслідками вирішення спору по суті.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 рокув частині відмови у задоволенні заяви  ОСОБА_1 – представника, адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича про забезпечення позову щодо порядку спілкування з дитиною скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви.

До набрання законної сили рішенням суду у даній справі встановити наступний порядок спілкування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 з його малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - щоденне спілкування шляхом телефонного відеозв`язку через програмні додатки «Viber» або «Тelegram» тривалістю не менше 20 хвилин: у будні дні, з понеділка по п`ятницю, в першу робочу зміну з 16.00 год. до 19.00год. та у другу робочу зміну з 08.00год. до 11.00год. ; - у вихідні дні, в суботу та неділю з 12.00 год. до 19.00год.

До набрання законної сили рішенням суду у даній справі зобов`язати ОСОБА_2 , у визначені судом дні та часи спілкування, забезпечити безперешкодний прийом вхідних відеодзвінків тривалістю не менше 20 хвилин на день від ОСОБА_1 , через програмні додатки «Viber» або «Тelegram» та участь у цих відеодзвінках малолітньої дочки ОСОБА_5 , з її батьком ОСОБА_1 , та не переривати спілкування достроково.

До набрання законної сили рішенням суду у даній справі зобов`язати ОСОБА_2 , у визначені судом дні та часи спілкування, не перешкоджати спілкуванню малолітньої дочки ОСОБА_5 , з її батьком ОСОБА_1 , та не переривати спілкування достроково.

До набрання законної сили рішенням суду у даній справі зобов`язати ОСОБА_2 , повідомляти щотижня засобами телефонного зв`язку ОСОБА_1 , про стан здоров`я малолітньої дочки ОСОБА_5 .

В решті ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 16 вересня 2026 року.

Головуючий, суддя | Суддя | Суддя
Подліянова Г.С. | Кухар С.В. | Кочеткова І.В.