02.09.2026 
ЄУН 337/2634/26
2/337/2185/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2026 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді – Мурашової Н.А.
за участю секретаря – Туяк О.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
27.04.2026 ТОВ «Споживчий центр» (далі – позивач)  через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач), який мотивує тим, що 24.08.2025 між сторонами було укладено кредитний договір №24.08.2025-100002297, відповідно до якого відповідач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 23 000,00грн., які зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування кредитними коштами, інші платежі в порядку та строк, погоджені в кредитному договорі. Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальному розмірі 73 140,00грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 23000,00грн., заборгованості за процентами – 33810,00грн., заборгованості за комісією за надання кредиту – 1610,00грн, заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості – 3220,00грн, процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, - 11500,00грн.
Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40грн., витрати на поштове відправлення – 149,18грн.
Ухвалою суду від 29.04.2026 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
19.06.2026 від відповідача в особі представника – адвоката Харькова В.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав повністю, пославшись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахування кредитором грошових коштів та належність відповідачу відповідного рахунку. Доданий до позовної заяви лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 20.04.2026 таким доказом бути не може, оскільки не є первинним бухгалтерським документом. Довідка-розрахунок про стан заборгованості також не є первинним бухгалтерським документом і відповідно не є належним доказом наявності заборгованості. Інших доказів існування заборгованості не надано. Крім того, кредитним договором встановлені непропорційно високі відсотки, нараховані проценти перевищують розмір заборгованості тілом кредиту, що створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду його інтересам як споживача і відповідно є підставою для визнання відповідних умов нікчемними. Також звертає увагу, що він має трьох неповнолітніх дітей – 2009, 2021, 2024 років народження. Просив в позові відмовити повністю.
17.06.2026 від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» Чехун Ю.В. надійшла відповідь на відзив, в якому позивач підтримав повністю заявлені позовні вимоги, доводи відповідача вважає безпідставними, просив позов задовольнити.
22.06.2026 від відповідача в особі представника – адвоката Харькова В.О. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач підтримав свою позицію, просив в позові відмовити.
30.06.2026 від відповідача в особі представника – адвоката Харькова В.О. надійшло клопотання про долучення письмових доказів.
Представник позивача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити повністю.
Відповідач та/чи його представник в судове засідання не прибули, представник відповідача – адвокат Качковський А.Г. подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених в заявах по суті.
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.
Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до усталеної позиції Європейського суду з прав людини, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00).
З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.3,6,626-629 ЦК України).
В силу положень ст.526,530,611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ст.1056-1 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем визначається Законом України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015, згідно з яким електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11).
Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
В силу приписів ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010).
В цій справі суд вважає встановленим та доведеним, що позивач як кредитор та відповідач як позичальник, діючи вільно, на власний розсуд, уклали 24.08.2025 кредитний договір №24.08.2025-100002297.
Цей договір укладений в електронній формі через ІТС Товариства, підписаний сторонами в передбачений чинним законодавством спосіб (позичальником/відповідачем – електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором), що узгоджується з положеннями ст.207,1055 ЦК України, ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію». 
При цьому, відповідач під час укладення кредитного договору був ідентифікований через централізовану систему BankID НБУ як клієнт АТ КБ «ПриватБанк»». Зазначені в кредитному договорі його персональні дані є актуальними на час розгляду цієї справи.
Жодних обставин, які б вказували на нікчемність (недійсність) вказаного кредитного договору внаслідок недотримання обов`язкової письмової форми, судом не встановлено, тому він є чинним і обов`язковим для виконання. 
Судом встановлено, що кредитор ТОВ «Споживчий центр» виконав свої зобов`язання та за посередницьких послуг ТОВ «Універсальні платіжні рішення» перерахував 24.08.2025 грошові кошти в сумі 23000,00грн на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , яка була зазначена останнім в заявці на укладання кредитного договору.
За умовами кредитного договору сторони погодили строк кредитування 189 ai?a oa обов`язок позичальника/відповідача в строк до 28.02.2026(без можливості продовження/пролонгації) остаточно повернути кредитні кошти та сплатити за цей період проценти за користування ними, комісію за надання кредиту та комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Орієнтовна вартість кредиту для споживача 56837,32грн, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, визначені в договорі. 
При цьому, в п.14 кредитного договору було визначено графік платежів, згідно з яким повернення кредиту, сплата процентів та комісій повинна була здійснюватися позичальником черговими платежами кожні 30 днів, усього 9 чергових періодів. 
Згідно з п.6 кредитного договору протягом перших 5 чергових періодів застосовується процентна ставка «Стандарт» в розмірі 1% від суми кредиту в день, протягом наступних чергових платежів – процентна ставка «Економ» в розмірі 0,5% від суми кредиту в день.
Комісія за надання кредиту становить 7% від суми кредиту або 1610,00грн і оплачується в складі першого чергового платежу (п.8 договору).
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 1610,00грн в кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим (п.9 договору).
Судом встановлено, що відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, належним чином не виконав свого зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів у погоджені сторонами строк та порядку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, стягнення якої позивач як кредитор має право вимагати в судовому порядку.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач послався на те, що позивач не довів факту укладання та підписання ним кредитного договору одноразовим ідентифікатором, його направлення на належний йому номер телефона, отримання ним кредитних коштів, користування ними та розміру заборгованості.
Разом з тим, такі доводи відповідача об`єктивно та достовірно спростовуються наданими позивачем та безпосередньо дослідженими судом письмовими доказами – паспортами споживчого кредиту, пропозицією Товариства про укладання кредитного договору (оферта), заявкою позичальника на укладання кредитного договору, відповіддю позичальника про прийняття пропозиції на укладання кредитного договору (акцепт), інформацією про ідентифікацію позичальника через систему BankID НБУ, листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішність переказу кредитних коштів, розрахунком заборгованості, які суд вважає належними, допустимими та достатніми для ухвалення рішення у цій справі.
На спростування обставин, якими позивач обґрунтував позовні вимоги, відповідач та його представники не подали жодних належних та допустимих доказів, що в силу принципу змагальності сторін є їх обов`язком. Зокрема, доказів того, що вказані у договорах та підтверджені під час ідентифікації через систему BankID персональні дані відповідачу не належать, суду не надано, тоді як наведений позивачем алгоритм укладення кредитного договору виключає підстави вважати, що без їх погодження відповідач міг би отримати кредитні кошти.Про вчинення шахрайських дій, заволодіння персональними даними, мобільним номером телефону та платіжною карткою, їх використання третіми особами з метою заволодіння грошовими коштами в заявах по суті сторона відповідача не вказувала. 
Також відповідач та його представники не довели, що платіжна картка № НОМЕР_1 , зазначена в кредитному договорі, відповідачу не належить або, що кошти в сумі 23000,00грн на неї 24.08.2025 не надходили. 
Посилання сторони відповідача на відсутність у ТОВ «Універсальні платіжні рішення» станом на 24.08.2025 ліцензії на надання послуг еквайрингу платіжних інструментів – здійснення операцій з переказу коштів без відкриття рахунку само по собі не спростовує факту укладання кредитного договору та перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідача.
Доводи сторони відповідача про те, що без належних доказів перерахування кредитних коштів відповідачу, кредитний договір не є укладеним, суд також вважає безпідставними, оскільки в силу ст.638,640,1054,1055 ЦК України кредитний договір є консенсуальним - він набирає чинності з моменту досягнення згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору та надання цій домовленості письмової форми, тобто з моменту підписання сторонами письмового документу, а не з моменту фактичного переказу коштів.
Крім того, посилаючись у відзиві на позов на недоведеність факту укладання кредитного договору, сторона відповідача одночасно вказує на несправедливість розміру нарахованих процентів за кредитним договором. Разом з тим, одночасне посилання на неукладеність договору та несправедливість його умов є юридично взаємовиключним, оскільки неукладений договір не створює жодних зобов`язань, а оскаржувати розмір процентів як несправедливий логічно лише тоді, коли сам факт укладення договору визнається.
Таким чином, неналежне виконання відповідачем як боржником добровільно узятих на себе зобов`язань за кредитним договором є порушенням прав кредитора, які підлягають судовому захисту в обраний позивачем спосіб.
Так, в межах цієї справи позивач вимагає стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №24.08.2025-100002297 від 24.08.2025 в загальному розмірі 73 140,00грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 23000,00грн., заборгованості за процентами – 33810,00грн., заборгованості за комісією за надання кредиту – 1610,00грн, заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості – 3220,00грн, процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, - 11500,00грн.
Згідно з наданим суду розрахунком встановлено, що вказаний розмір заборгованості визначений кредитором/позивачем станом на 28.02.2026, тобто на момент закінчення строку кредитування, погодженого сторонами в кредитному договорі. Жодних нарахувань поза межами вказаного строку позивач не здійснював, що узгоджується з приписами ст.631,1048 ЦК України, відповідно до яких сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, зокрема, щодо нарахування та сплати процентів за користування позикою, лише протягом строку дії такого договору.
При цьому, суд зауважує, що у цій справі позивач ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема, надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні бухгалтерські документи, які є обов`язковими для банківських установ, тому наданий суду позивачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом у цій справі.
За аналізом вказаного розрахунку судом встановлено, що проценти за користування кредитом нараховувались кредитором/позивачем в період з 24.08.2025 до 06.12.2025 (протягом перших 5 чергових періодів за графіком платежів) за стандартною процентною ставкою в розмірі 1% від суми кредиту в день, в період з 07.12.2025 до 28.02.2026 (наступні чотири чергові платежі за графіком платежів) – за процентною ставкою «Економ» в розмірі 0,5% від суми кредиту в день. Також 24.08.2025 була нарахована комісія за надання кредиту в сумі 1610,00грн, 14.09.2025 та 05.10.2025 комісія за обслуговування кредитної заборгованості по 1610,00грн., усього 3220,00грн. Відомості про сплату позичальником/відповідачем будь-яких платежів в розрахунку відсутні. Доказів протилежного сторона відповідача суду також не надала.
Отже, визначений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування ним та комісіями ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах чинного законодавства, підтверджений належним чином та відповідачем не спростований, тому в цій частині позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту – 23000,00грн, за процентами – 33810,00грн, комісії за надання кредиту – 1610,00грн, комісії за обслуговування кредиту – 3220,00грн., усього 61640,00грн.
Ухвалюючи рішення, суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача та його представників щодо невідповідності розміру нарахованих процентів принципам справедливості та добросовісності. 
Слід зазначити, що ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті. Зокрема, п.5 визначено, що несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Однак, дана норма не стосується вимог щодо нарахування процентів за користування кредитом, право на які має кредитор в силу ст.1048,1054,1056-1 ЦК України та умов кредитного договору. Проценти за користування кредитом не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
В даному випадку розмір процентів за користування кредитом (1% та 0,5% від суми кредиту в день) було визначено сторонами договору за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України. Визначена денна процентна ставка, розрахунок якої наведено в п.12 кредитного договору, становить 0,78%, що узгоджується з положеннями ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору). 
При цьому, наведена в ч.4 ст.8 вказаного Закону формула розрахунку денної процентної ставки включає показник загальних витрат за кредитом, до яких згідно з ч.2 ст.8 цього ж Закону включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Отже, проценти за користування кредитом є складовою загальних витрат за кредитом, з урахуванням яких розраховується денна процентна ставка. У зв`язку з цим недопустимо ототожнювати денну процентну ставку та розмір процентів за користування кредитом, визначений в договорі за день.
Відповідачем не доведено і судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на те, що умови кредитного договору щодо розміру процентів є несправедливими, їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача/відповідача.
В той же час, оцінивши обставини справи, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача процентів, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України, в розмірі 11500,00грн. необґрунтованими та безпідставними.
З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що вказана сума була нарахована кредитором/позивачем на підставі п.17 кредитного договору та ст.625 ЦК України у зв`язку з простроченням виконання позичальником/відповідачем його зобов`язань в період з 14.09.2025 до 17.01.2026, виходячи з розміру 170000% річних від суми заборгованості.
Однак відповідно до п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
За змістом ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України, а не окремі закони.
Загальновідомою обставиною є те, що з 24.02.2022 по цей час в Україні діє воєнний стан.
Враховуючи вказане, в силу п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України відповідач звільнений від сплати на користь позивача нарахованих останнім процентів в порядку ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 11500,00грн., у зв`язку з чим в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр»  слід задовольнити частково.
Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 61640,00грн., що становить 84,28% від первісно заявлених вимог на суму 73140,00грн. (61640,00грнх 100% / 73140,00грн.), судовий збір в сумі 2243,87грн. (2662,40грн х 84,28% /100%) та витрати на поштове відправлення в сумі 1125,73грн (149,18грн. х 84,28% /100%), здійснення яких підтверджено належними та допустимими доказами – платіжними квитанціями.
Керуючись ст.15,16,204,207,525-530,610,611,625-629,638,640,1049,1050,1054,1055,1056-1 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ЄДРПОУ 37356833, місце знаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд.133-А, заборгованість за кредитним договором №24.08.2025-100002297від 24.08.2025 в загальному розмірі 61640,00грн., судові витраті по сплаті судового збору в сумі 2243,87грн., витрати на поштові відправлення в сумі 125,73грн, усього 64009,60грн (шістдесят чотири тисячі дев`ять гривень 60 копійок).
В іншій частині позову – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.09.2026.

Суддя    Н.А. Мурашова