ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2026 р. 	Справа № 520/382/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 19.01.26 у справі № 520/382/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі також – відповідач), в якому просив:
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України у розмірі, визначеному судом, виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до Порядку № 100, що становить 651,88 грн за день, за період з 13.07.2017 по день фактичної виплати індексації;
- стягнути 3 % річних від суми простроченої індексації відповідно до статті 625 ЦК України;
- стягнути інфляційні втрати за весь період прострочення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні - залишено без руху. Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та докази отримання індексації грошового забезпечення у 2024 році.
На виконання вимог ухвали суду позивачем 13.01.2026 подано заяву про поновлення строку звернення до суду.
В обґрунтування заяви вказано, що про наявність зазначених порушень та їх повний обсяг позивач дізнався лише після звернення до Військової частини НОМЕР_1 та Пенсійного фонду України, а також після отримання довідки ОК-5 станом на 07.01.2026, яка підтвердила відсутність змін у Реєстрі застрахованих осіб.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні - відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні - повернуто позивачу.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, із посиланням на обставини справи, зазначає, що суд першої інстанції, відмовивши у поновленні строку звернення до суду та повернувши позовну заяву, фактично легітимізував триваюче порушення прав позивача, допущене Військовою частиною НОМЕР_1 , та своїм рішенням продовжив стан такого порушення. Замість забезпечення ефективного судового захисту, суд обмежився формальним підходом, визнавши судове рішення від 24.06.2024 виконаним за відсутності належного нарахування та відображення індексації у встановленому законом порядку, що суперечить вимогам статей 3, 19 (частина друга), 55 та 129-1 Конституції України. Зауважує, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки момент початку строку визначено неправильно; суд передчасно ототожнив виплату з повним виконанням; не з`ясовано істотні обставини щодо належного нарахування та усунення наслідків; застосовано надмірний формалізм, який позбавляє доступу до розгляду спору по суті.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У додаткових поясненнях, поданих до суду 08.02.2026, позивач просить урахувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 520/9985/24, як доказ триваючого невиконання судового рішення.
У додаткових поясненнях, поданих до суду 26.02.2026, позивач просить урахувати правові висновки Верховного Суду у зразковій справі № 280/8933/24 та зазначає, що повернення позовної заяви здійснено за відсутності належно встановленого моменту початку перебігу строку звернення до суду та за наявності триваючого порушення, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду по суті.
У додаткових поясненнях, поданих до суду 09.03.2026, позивач просить долучити ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі № 520/9985/24.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Мотивами оскаржуваної ухвали є відсутність правових підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та поновлення строку звернення, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення позивача до суду з інших підстав є його власним волевиявленням та не є обставинами, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду у строк, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Предметом спору є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.
Статтею 47 КЗпП України установлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Відповідно до положень статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
За змістом положень статті 122 КАС України цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 240/532/20, установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Отже, виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Така правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 07 вересня 2023 року у справі № 160/914/23, від 21 листопада 2024 року у справі № 620/9315/23, від 28 березня 2025 року у справі № 360/572/21.
Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 сформувала висновки, де зазначила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З огляду на викладене, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа може звернутися в місячний строк з моменту фактичного розрахунку у повному обсязі.
Така правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 31 березня 2026 року у справі № 440/13899/24, від 17 квітня 2026 року у справі № 620/10222/24.
Як убачається з матеріалів електронної справи, позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Оскільки під час проходження служби відповідач не здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення, останній звернувся до суду з відповідною позовною заявою.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 у справі № 520/9985/24, яке набрало законної сили 25.07.2024, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 12.07.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 12.07.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
На виконання рішення у справі № 520/9985/24 відповідачем нараховано належні позивачу суми, які виплачено 30.11.2024, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача. 
Разом з цим, із цим позовом позивач звернувся до адміністративного суду 07.01.2026, що свідчить про пропуск ним місячного строку звернення до суду з цим позовом.
Щодо посилань позивача у додаткових поясненнях на наявність ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 520/9985/24, якою суд першої інстанції зафіксував факт невиконання рішення суду від 24.06.2024, колегія суддів зауважує на таке.
Дійсно, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 520/9985/24 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати протягом трьох місяців з дня отримання копії даної ухвали звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 у справі № 520/9985/24, оскільки доказів виконання Військовою частиною НОМЕР_1 зазначеного рішення матеріали справи не містили. Доказів вчинення будь-яких дій Військовою частиною НОМЕР_1 , направлених на виконання рішення суду у даній справі, матеріали справи також не містили.
Разом із тим, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі № 520/9985/24, на яку також посилається позивач у додаткових поясненнях, прийнято звіт Військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 у справі № 520/9985/24.
Зазначеною ухвалою чітко встановлений факт того, що позивачу виплачені належні суми 30.11.2024 згідно платіжної інструкції № 24028 від 29.11.2024.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач не виконав судове рішення в частині належного нарахування, що підтверджується відсутністю відповідних відомостей у Реєстрі застрахованих осіб ПФУ (форми ОК-5, ОК-7) (додаток 4), що виключає можливість визнання проведення повного розрахунку у розумінні гарантій трудового законодавства (статті 116–117 КЗпП України), оскільки повний розрахунок не зводиться до формального руху коштів, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки обставини неподання відповідачем уточнюючих відомостей до Пенсійного фонду України, незабезпечення відображення сум індексації у Реєстрі застрахованих осіб (форми ОК5, ОК7) та неусунення наслідків порушення для страхового стажу та заробітку для пенсії під час розгляду справи № 520/9985/24 судом не досліджувались та відповідні дії (бездіяльність) відповідача не були предметом розгляду даної справи, що підтверджується ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 у справі № 520/9985/24.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав чи інтересів з моменту остаточного розрахунку 30 листопада 2024 року, однак з цим позовом звернувся до суду 07 січня 2026 року, тобто з пропуском місячного строку.
Доводи апеляційної скарги про те, що момент початку строку визначено неправильно, спростовуються висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 31 березня 2026 року у справі № 440/13899/24, від 17 квітня 2026 року у справі № 620/10222/24, відповідно до яких з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа може звернутися в місячний строк з моменту фактичного розрахунку у повному обсязі.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 123 КАС України.
Частинами першою та другою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Позовна заява, клопотання про поновлення строку звернення не містять доводів чи доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних підстав пропущення позивачем строку звернення до суду.
Звернення позивача до суду з інших підстав є його власним волевиявленням та не є обставинами, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду у строк, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.
У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Відповідно до частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У постановах від 13 лютого 2018 року у справі №308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі №805/3881/18-а від 01 грудня 2020 року у справі №807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі № 140/1738/19 Верховним Судом викладені висновки про те, що "поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
За встановлених обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, є обґрунтованим і законним.
Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж колегія суддів уважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
З огляду на наведене суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з його висновками.
Доводи, які наводяться позивачем в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення.
Посилання позивача на постанову Касаційного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у зразковій справі № 280/8933/24 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновок у зазначеній справі не є релевантним до спірних правовідносин, з огляду на інший предмет спору та обставини справи (ненарахування та невиплата компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану»).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 у справі № 520/382/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   В.Б. Русанова