ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 липня 2026 року
м. Київ

справа № 953/1103/20
провадження № 61-6587св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю. Лідовця Р. А.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року у складі судді Лисиченко С. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у складі колегії суддів Мальованого Ю. М., Бурлаки І. В, Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів у розмірі 209 000,00 доларів США.
Позов мотивований тим, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким відповідачка отримала у борг 108 800,00 доларів США строком до 26 грудня 2009 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

13 лютого 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, за яким ОСОБА_2 додатково позичила 26 600,00 доларів США.

У зв`язку зі збільшенням розміру основного зобов`язання відповідного змісту зміни були внесені сторонами і до укладеного сторонами договору іпотеки, про що свідчить додаткова угода до цього договору.

14 січня 2010 року ОСОБА_2 додатково позичила 82 000,00 доларів США, про що між сторонами укладено додатковий договір до договору позики, за яким сума позики збільшилася до 217 400,00 доларів США, а повернення її було розстрочено до 13 січня 2011 року.

Позивач указував, що ОСОБА_2 порушила свої зобов`язання за договором позики, повернувши лише 8 400,00 доларів США з отриманих нею 217 400,00 доларів США.

Разом із тим, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року визнано недійсним договір позики від 26 грудня 2008 року та укладені до нього додаткові угоди.

Надалі рішенням суду було визнано недійсним договір іпотеки, укладений 26 грудня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 26 грудня 2008 року.

Оскільки укладені між ОСОБА_2 та позивачем договір позики та додаткові угоди до нього визнані судом недійсним з моменту їх вчинення, то відповідачка безпідставно володіє його грошовими коштами в сумі 209 000,00 доларів США.

У травні 2020 ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом
до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої злочином, у розмірі
2 651 630,00 грн як особі, яка була введена в оману, та 152 000,00 доларів США, одержаних за недійсним правочином.

Зустрічний позов мотивовано тим, що при укладанні договорів позики та іпотеки під тиском ОСОБА_1 нею укладено також договір комісії на продаж квартири, за умовами якого комісіонер ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання продати її квартиру за суму не менше 3 000 000,00 грн. Надалі без її згоди 16 липня 2010 року ОСОБА_3 продав квартиру, яка була предметом іпотеки, батьку відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 . Вказує, що вона випадково дізналася про продаж своєї квартири і звернулася в лютому 2010 року до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії, що були здійснені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 355 КК України. Під час розгляду кримінального провадження судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2008 році вирішив зайнятися злочинною діяльністю, яка полягала в заволодінні майном, що мало значну вартість, шляхом обману і зловживання довірою. З цією метою ОСОБА_1 розробив злочинну схему, згідно з якою підшукувалися особи, які мали нерухомість та бажали отримати готівку в позику. Під час укладання відповідних договорів у потерпілих були вилучені оригінали правовстановлюючих документів на нерухомість та технічні паспорти. Вона є потерпілою від злочину, оскільки нею разом зі своїм чоловіком було сплачену шахраям до липня 2010 року грошові кошти на суму 76 000,00 доларів США. Вироком суду встановлено незаконність дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які, використовуючи договір позики, шляхом омани заволоділи належним їй майном.

Відповідно до повідомлення боржникові про часткове виконання поручителем зобов`язань боржника та про перехід до поручителя частини прав кредитора за договором позики ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 3 000 000,0 грн у рахунок погашення договору позики.

Вважала, що на підставі частини другою статті 230 ЦК України ОСОБА_1 має відшкодувати їй 2 651 630,00 грн (вартість квартири) х 2 = 5 303 260,00 грн як особі, яка була введена в оману, а також повернути все одержане за недійсним правочином у подвійному розмірі, тобто 152 000,00 доларів США.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 16 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишив без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 залишив без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивачу ОСОБА_1 було фактично повернуто надані ним у борг кошти за недійсним договором позики від 26 грудня 2008 року, оскільки 16 липня 2010 року ОСОБА_5 як поручитель ОСОБА_2 на виконання умов договору поруки передав ОСОБА_1 отримані з продажу квартири 3 000 000,00 грн, що було еквівалентно 379 708,38 доларів США, а тому підстави для задоволення позову відсутні. 

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд керувався тим, що ОСОБА_2 не надала доказів понесення збитків у зв`язку із вчиненням недійсного договору. 

Судом також враховано, що квартира АДРЕСА_1 , яка була передана ОСОБА_2 в іпотеку та надалі реалізована на підставі недійсного договору-купівлі продажу від 16 липня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , повернута у власність ОСОБА_2 рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2018 у справі № 640/14483/17, яке набрало законної сили.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

02 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у цій справі, у якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні його позову і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, а в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 залишити без змін.

У касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження судових рішень, міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року № 202/4494/16-ц та постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 924/637/20.
Звертає увагу, що оскільки недійсним з моменту вчинення є не лише договір позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а й договір поруки від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як забезпечувальне зобов`язання, то в силу приписів частини першої статті 216, статті 1212 ЦК України сторони повинні повернутися до первісного стану, який мав місце до вчинення недійсних правочинів. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 30 червня 2026 року заяву суддів Верховного Суду Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. про самовідвід задовольнив. Відвів суддів Верховного Суду Осіяна О. М., Сакару Н. Ю. від участі в розгляді справи № 953/1103/20.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Синельников Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 01 липня 2026 року заяву судді Верховного Суду Синельникова Є. В. про самовідвід задовольнив. Відвів суддю Верховного Суду Синельникова Є. В. від участі в розгляді справи № 953/1103/20.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А.

Відзив на касаційну скаргу не подано. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого останній надав у позику ОСОБА_2 108 800 доларів США строком до 26 грудня 2009 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Малаховою Г. І. за реєстровим № 4440 (том 1, а. с. 4).

26 грудня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якої була належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 5-6).

26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останній поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 щодо повернення боргу відповідно до укладеного нею з кредитором договору позики, посвідченого 26 грудня 2008 року приватним нотаріусом Малаховою Г. І. за реєстровим № 4440, у сумі 108 800,00 доларів США. Відповідно до умов договору поручитель відповідає також за відшкодування збитків, завданих боржником, та за сплату штрафів, пені, неустойки, передбачених основним договором і законодавством (том 2, а. с. 11).

13 лютого 2009 року до договору позики від 26 грудня 2008 року внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди, якою сторонами збільшено суму позики до 135 400 доларів США (том 1, а. с. 7). 13 лютого 2009 року також були внесені зміни до договору іпотеки та договору поруки від 26 грудня 2008 року шляхом укладення додаткових угод до них (том 1, а. с. 8; том 2, а. с. 12).

14 січня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики від 26 грудня 2008 року, якою збільшено розмір позики до 217 400, 00 доларів США та визначено строк повернення коштів до 13 січня 2011 року (том 1, а. с. 9).

16 липня 2016 року між ОСОБА_3 , який діяв на підставі договору комісії, що укладений з ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким останній набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 3 000 000,00 грн (том 1, а. с. 27).

14 січня 2010 року до договору поруки від 26 грудня 2008 внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди, за якою поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 щодо повернення боргу відповідно до укладеного нею з кредитором договору позики від 26 грудня 2008 року з подальшими змінами. Сторони домовилися, що зобов`язання поручителя перед кредитором за виконання боржником зобов`язань з повернення кредиторові позичених у нього коштів обмежуються розміром, що в еквіваленті на національну валюту України гривню за курсом НБУ на дату виконання зобов`язань боржника становитиме не більше як 3 000 000,00 грн (том 2, а. с. 13).

Відповідно до акта приймання-передавання грошових коштів на виконання поручителем зобов`язань боржника перед кредитором від 16 липня 2010 року борг ОСОБА_2 за договором позики від 26 грудня 2008 року становив 203 000,00 доларів США за курсом НБУ - 7,9008 грн за 1 долар США та 
14 003 862,40 грн штрафних санкцій з 14 березня 2010 року до 16 липня 
2010 року. 

На виконання умов договору позики сторонами договору поруки від 26 грудня 2008 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 3 000 000,00 грн. Кредитор не мав претензій грошового характеру до поручителя (том 2, а. с. 15).

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/3123/13-к від 25 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 засуджено за скоєння злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 355 КК України. ОСОБА_2 в цьому кримінальному провадженні визнана потерпілою від злочинів, скоєних вказаними особами, щодо привласнення внаслідок шахрайський дій квартири АДРЕСА_1 , яка була визначена предметом іпотеки за договором від 26 грудня 2008 року та додатковою угодою від 13 лютого 2009 року до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року.

Судом у кримінальному провадженні встановлено, що у грудні 2008 року ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 , яка є власником шестикімнатної квартири у м. Харкові, має намір отримати позику у сумі 80 000,00 доларів США, і усвідомлюючи, що ринкова вартість квартири значно перевищує цю суму, запропонував ОСОБА_3 , шляхом реалізації злочинної схеми, заволодіти цією квартирою. ОСОБА_1 , маючи злочинні наміри, повідомив ОСОБА_2 , що готовий дати їй визначену суму під заставу її квартири, з обов`язковим укладенням договорів позики та іпотеки у визначеного ним приватного нотаріуса Малахової Г. І., з якою мав довірливі відносини.

26 грудня 2008 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахової Г. І. ОСОБА_2 підписала договір позики на суму 108 800,00 доларів США, з яких на руки отримала 80 000,00 доларів США, та договір іпотеки, предметом якого була квартира ОСОБА_2 . ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_6 установчі документи на квартиру та технічний паспорт. При підписанні обумовлених договорів ОСОБА_2 та її чоловік випадково виявили договір комісії з незнайомим їм ОСОБА_3 щодо продажу квартири. Вони звернули увагу на вказаний договір та зазначили, що такого наміру не мають, а ОСОБА_3 не знають. ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що йому не вдалося отримати договір комісії шляхом приховування від потерпілої факту його підписання, і, не бажаючи відмовлятися від злочинного наміру, повідомив ОСОБА_2 неправдиві відомості про те, що договір комісії є додатковою умовою видачі їй позики, що це формальність, його перестраховка, та пообіцяв не використовувати цей договір комісії. Повіривши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підписала і цей договір. ОСОБА_2 з 2009 року почала виконувати умови договору позики, зокрема, нею було повернуто борг станом на липень 2010 року у розмірі 76 000,00 доларів США. Не чекаючи виконання нею своїх зобов`язань у повному обсязі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали необхідні документи для подальшої реалізації квартири, не маючи прямої згоди на це ОСОБА_2 , шляхом використання договору комісії. Надалі було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , внаслідок чого ця квартира вибула з власності потерпілої ОСОБА_2 (том 2, а. с. 34-77).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в частині засудження ОСОБА_1 за шахрайство відносно ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками частини четвертої статті 190 КК України - скасовано, матеріали кримінальної справи в цій частині виділено в окреме провадження та повернуто для додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок у частині призначення покарання ОСОБА_1 змінено (том 2, а. с.17-33).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року у справі № 640/9850/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року:
визнано недійсним договір комісії, укладений 26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г. І. за реєстровим № 4447, з моменту укладення цього договору;
визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 16 липня 2010 року приватним нотаріусом Малаховою Г. І. за реєстровим № 2406 та зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року, з моменту укладення цього договору. 

Відповідно до вказаного судового рішення договори визнано недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, а саме навмисне введення однієї із сторін правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення (том 1, а. с. 28-31, 32-40).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 
2017 року, залишеним у силі постановою Верховного Суду від 11 грудня 
2019 року, у справі № 640/20492/16-ц (провадження № 61-35700св18):
визнано недійсним договір позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г. І., реєстровий № 4440;
визнано недійсною додаткову угоду від 13 лютого 2009 року до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Малаховою Г. І., реєстровий № 338;
визнано недійсним додатковий договір від 14 січня 2010 року до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г. І., реєстровий № 54; 
визнано недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на забезпечення договору позики, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г. І., реєстровий № 4442;
визнано недійсною додаткову угоду від 13 лютого 2009 року до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Малаховою Г. І., реєстровий № 340.

Відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року договори визнано недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, а саме навмисне введення однієї із сторін правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення (том 1, а. с.10-11, 16-19).

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2018 року у справі № 640/14483/17, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 83-84).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Визначаючи межі касаційного перегляду, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються лише в межах первісних позовних вимог ОСОБА_1 , в іншій частині судові рішення не оскаржені, а тому в силі вимог статті 400 ЦПК України касаційному перегляду не підлягають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним 
є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). 
У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 
216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку 
з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968сво21).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані 
з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (подібний висновок викладено у пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, провадження № 12-1гс23).

За змістом статей 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог 
і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі повного та всебічного дослідження у справі доказів встановивши, що 16 липня 2010 року ОСОБА_1 на виконання умов договору позики поручителем ОСОБА_5 повернуто 3 000 000,00 грн, що еквіваленто 379 708,38 доларів США та перевищує суму наданих у борг коштів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог, оскільки фактично ОСОБА_1 отримав все те, що він мав до укладення правочину, який визнаний недійсним у судовому порядку.

Доводи заявника про те, що оскільки недійсним з моменту вчинення є не лише договір позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а й договір поруки від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як забезпечувальне зобов`язання, а тому в силу приписів частини першої статті 216, статті 1212 ЦК України сторони повинні повернутися в первісний стан, який мав місце до вчинення недійсних правочинів, не спростовує того факту, що права ОСОБА_1 у цій справі захищено, грошові кошти у сумі 3 000 000,00 грн повернуто, тобто повернуто до того стану, який існував до укладення недійсного правочину. Докази того, що ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_1 з відповідною вимогою про повернення переданих ним останньому грошових коштів за договором поруки, визнаним недійсним, матеріали справи не містять, а суди таких обставин не встановили.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року № 202/4494/16-ц, та постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 924/637/20, є безпідставним, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. 

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 березня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	І. Ю. Гулейков  	
	Р. А. Лідовець