ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/260/26 Справа № 199/8955/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 8 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2025 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року у складі судді Богуна О.О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з нерухомого майна, - 
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування земельної ділянки від 28 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., та зареєстрованого в реєстрі за №3803, ОСОБА_2 подарував йому земельну ділянку площею, 0,1000 га, розташовану на території АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:01:123:0064.
В подальшому, на підставі договору дарування земельної ділянки від 02 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М.. та зареєстрованого в реєстрі за №3859 ОСОБА_2 подарував йому земельну ділянку прощею 0,0322 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:01:123:0071.
Зазначає, що 24 жовтня 2024 року йому стало відомо, що на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 18 січня 2016 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області було накладено обтяження (арешт) на все майно боржника та відповідача у справі ОСОБА_2 .
Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право власності на земельні ділянки кадастровий номер 1210100000:01:123:0064 та №1210100000:01:123:0071 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Оскільки в день дарування земельних ділянок, відповідна інформація не була внесена до Державного реєстру речових прав, адже такого чинне на той момент законодавство не передбачало, він позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на майно, а тому вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити визнати за ним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:01:123:0064, загальною прощею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:01:123:0071, загальною прощею 0,0322 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; зняти арешт з земельних ділянок, накладений в рамках виконавчого провадження №49827133.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2025 року та додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовані відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позов в частині зняття арешту з нерухомого майна не підтверджений належними та допустимими доказами у справі. Позов в частині визнання права власності на нерухоме майно пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Не погодившись з такими рішеннями суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у позові. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що на підтвердження заявленого позову надано належні та допустимі докази набуття у власність двох земельних ділянок на підставі нотаріально посвідчених договорів. Крім того, вказує, що позбавлений можливості зареєструвати право власності на своє майно, оскільки в день дарування земельних ділянок відповідна інформація не була внесена до Державного реєстру речових прав, адже такого чинне на той момент законодавства не передбачало, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на визнання відповідачем позову. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки у даному випадку, належним відповідачем є саме ОСОБА_2 , а тому наявні підстави для задоволення позову. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, з огляду на наступне. 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 28 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., та зареєстрованого в реєстрі за №3803 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 безоплатно у власність (подарував), а останній прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,1000 га,. розташовану на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:01:123:0064.
Відповідно до договору дарування, земельна ділянка належить власнику па підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №156397, виданою 16 серпня 2007 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23 травня 2007 року №72/15 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010710402316.
02 грудня 2011 року, ОСОБА_2 згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М.. та зареєстрованого в реєстрі за №3859 передав ОСОБА_1 безоплатно у власність (подарував), а останній прийняв у дар земельну ділянку, прощею 0,0322 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:01:123:0071.
Згідно договору дарування, земельна ділянка належить власнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №319739, виданого 27 лютого 2009 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 17 жовтня 2008 року №6212 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №0108101100584.
Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 січня 2016 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області було накладено обтяження (арешт) на все майно боржника ОСОБА_2 .
Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право власності на земельні ділянки кадастровий номер 1210100000:01:123:0064 та №1210100000:01:123:0071 зареєстровано на ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов в частині зняття арешту з нерухомого майна не підтверджений належними та допустимими доказами, та є безпідставний та в частині визнання права власності на нерухоме майно, пред`явлений до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позові.
Але з таким висновком суду погодитись неможливо, з наступних підстав.
На підставі частини другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (частина третя статті 334 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).
Частиною першою статті 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Згідно з приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів.
Водночас при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин.
Статтею 14 Конституцією України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.
Згідно з частиною першою статті 125 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору дарування) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 ЗК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів.
Постановами Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2008 року № 926, від 12 листопада 2008 року № 1019 були змінені форми державного акта на право власності на земельну ділянку.
Крім того, на момент укладення договорів дарування діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (Інструкція № 43), згідно з пунктами 3.1, 3.2 якої державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою видаються структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.
Порядок ведення книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі встановлюється наказом Держкомзему України (пункт 3.3 Інструкції № 43).
Пунктом 3.10 Інструкції № 43 визначено, що у випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право, повертається до архіву державного органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документа.
Тобто до 02 травня 2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. При цьому також слід враховувати, що до травня 2009 року переоформлення державного акта у разі переходу права на земельну ділянку до нового власника було обов`язковим.
Відповідно до статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.
Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (частина сьома статті 3 Закону № 1952-IV).
За приписами пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.
З аналізу норм права вбачається, що для одержання у власність земельної ділянки у 2011 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - Державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.
Сама по собі реєстрація договорів дарування, здійснена 28 листопада 2011 року та 02 грудня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.
Крім того, на час укладення договорів дарування, чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_1 , який не отримав Державний акт на земельні ділянки, не здійснив державну реєстрацію права на нерухоме майно, не був наділений правами власника на розпорядження цим майном.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, до правовідносин, що виникли між сторонами, не застосували положення статей 125, 126 ЗК України, Закону № 1952-IV щодо отримання Державного акта на право власності на земельну ділянку та обов`язкової державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Стаття 126 ЗК України у редакції, чинній на час передачі спірних земельних ділянок, передбачала, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Крім того, з 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчувалося на загальних засадах посвідчення права власності на об`єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видавав державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 , отримавши спірні земельні ділянки згідно з договорами дарування від 28 листопада 2011 року та 02 грудня 2011 року, не отримав Державний акт, не зареєстрував своє речове право на земельні ділянки, то на час накладення арешту на майно та заборони його відчуження 18 січня 2016 року не набув права власності на нього, оскільки власником земельної ділянки, кадастровий номер №1210100000:01:123:0064, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер №1210100000:01:123:0071, загальною площею 0,0322 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі значився ОСОБА_2 .
Частиною першою статті 52 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV «Про виконавче провадження» (Закон № 606-ХIV) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частини перша, друга статті 57 Закону № 606-ХIV).
Відповідно до частини п`ятої статті 57 Закону № 606-ХIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна (частина шоста статті 57 Закону № 606-ХIV).
Отже, під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.
За таких обставин власником спірної земельної ділянки на час звернення з позовом до суду, є ОСОБА_2 , який отримав ці земельні ділянки па підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №156397, виданого 16 серпня 2007 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23 травня 2007 рорку № 72/15 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010710402316 та відповідно на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №319739, виданого 27 лютого 2009 року на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 17 жовтня 2008 року №6212 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №0108101100584, що відповідає вимогам ЦК України, ЗК України та Закону № 1952-IV.
Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
У розумінні положень статей 391, 392 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що набував права власності на спірні земельні ділянки і таке право порушено відповідачем у справі.
Крім того, ефективним способом захисту права неволодіючого власника до незаконно володіючого, на думку позивача, не власника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340). При цьому варто зазначити, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги ані наведені норми законодавства, ані практика Верховного Суду в аналогічних правовідносинах та судових спорах.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2025 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 серпня 2025 року - змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 07 липня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 17 липня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова
Судді: В.С. Городнича
М.О. Макаров