ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий у першій інстанції: Клопот С.Л., Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року Справа № 620/12546/25

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді Епель О.В., 
суддів: Єгорової Н.М., Компанієць І.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року у справі 

за позовом ОСОБА_1 

до Головного управління Пенсійного фонду України 
в Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування рішення, 
зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - Відповідач ), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 07 жовтня 2025 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 періоди роботи з 15 серпня 1986 року по 31 грудня 1998 року відповідно до трудової книжки від 22 серпня 1986 року (період роботи відповідно до трудової книжки з 15 серпня 1986 року по 31 серпня 2006 року). 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року адміністративний позов задоволено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивачки, а зазначені Відповідачем обставини не можуть її позбавити конституційного права на соціальний захист. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити Позивачці у задоволенні позовних вимог повністю, зазначаючи, що страховий стаж Позивачки є недостатнім для призначення пенсії.
При цьому, Апелянт акцентує увагу на тому, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 15.08.1986 по 31.12.1998, оскільки в трудовій книжці назва підприємства, куди було прийнято Позивачку, не відповідає назві підприємства на печатці, якою завірено запис про звільнення. Також зазначає, що Позивачці повідомлялося, що для зарахування до страхового стажу вказаного періоду роботи необхідно надати довідку про реорганізацію, втім таку довідку не надано.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2026 та від 18.03.2026 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
20.02.2026 від Позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому вона просить у задоволенні такої скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін, зазначаючи про безпідставність доводів Апелянта та наполягаючи на законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
19 травня 2022 року ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа та на сьогоднішній день фактично проживає по АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 19 травня 2022 року № 3244-7001203493.
29 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Управління обслуговування громадян № 11 (Сервісний центр) ГУ ПФУ в Київській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Таку заяву було розподілено для розгляду до ГУ ПФУ в Чернігівській області.
За результатами розгляду заяви, 07 жовтня 2025 року ГУ ПФУ в Чернігівській області прийняло рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, оскільки відсутній необхідний стаж. Відмовляючи ГУ ПФУ в Чернігівській області виходив з того, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 15 серпня 1986 року по 31 грудня 1998 року відповідно до трудової книжки від 22 серпня 1986 року (період роботи відповідно до трудової книжки з 15 серпня 1986 року по 31 серпня 2006 року), оскільки назва підприємства, куди було прийнято заявницю, не відповідає назві підприємства на печатці, якою завірений запит про звільнення. Фонд зазначив, що довідку про реорганізацію ОСОБА_1 до заяви не надано.
Указане рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області Позивачкою отримано 17 жовтня 2025 року.
Не погодившись з таким рішенням, Позивачка звернулась до суду з позовом. 
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Частинами першою, другою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також, зокрема навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків. 
У спірний період роботи позивачки порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162, положення якої діяли до 29 липня 1993 року, а з 29 липня 1993 року - Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 до трудової книжки вносяться зокрема, відомості, про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (распорядження), а при звільненні - в день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) пункту 2.3 Інструкції № 162.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 162 при звільненні робочого або службовця всі записи про роботу, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
За приписами пунктів 1.1, 2.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
За змістом пункту 2.2 Інструкції № 58 до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Пункт 2.4 Інструкції № 58 передбачає, що всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє судовій колегії стверджувати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній, їх неправильності чи неточності, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Такими документами, зокрема, є архівні та уточнюючі довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, тощо. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Разом з тим, згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №677/831/17 зазначив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Зазначені вище висновки були викладені Верховним Судом також у постанові від 31 січня 2025 року у справі № №120/8471/23. 
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів Апелянта, покладених ним також в основу свого рішення про відмову у призначенні пенсії Позивачки, суд апеляційної інстанції враховує й те, що за частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Втім, стверджуючи про наявність неточностей у записах трудової книжки Позивачки, Апелянт ані до суду першої, ані апеляційної інстанції не надав доказів звернення ГУ ПФУ до відповідних підприємств, установ та організацій з метою надання необхідних додаткових документів, а також здійснення відповідної перевірки достовірності поданих Позивачкою та відображених у її трудовій книжці відомостей щодо періоду роботи з 15.08.1986 по 31.12.1998 та страхового (трудового) стажу.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи Апелянта по те, що ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність надання довідки про реорганізацію, оскільки суб`єктом владних повноважень не надано жодних належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73-74 КАС України доказів, які підтверджували б такі його доводи.
Принагідно, судова колегія звертає увагу на те, що у відповідності до приписів частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача. Зазначений обов`язок Відповідачем не виконано, що вбачається з викладеного вище. 
Відтак, оскільки Відповідач в ході адміністративної процедури не витребовував додаткові документи щодо реорганізації ані у Позивачки, ані у її роботодавця, ОСОБА_1 вже безпосередньо до суду надала копію довідки від 12.11.2025 № 5, з якої вбачається, що заклад «Середня школа № 5 м. Маріуполя Донецької області» було перейменовано 27.04.1991 на «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів м. Маріуполя», 31.03.2000 на «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів м. Маріуполя Донецької області» та 28.02.2007 на «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 5 з поглибленим вивченням окремих предметів Маріупольської міської ради м. Маріуполь».
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що принцип належного урядування, який є стандартом державного управління, передбачає, поміж іншого, обов`язок суб`єктів владних повноважень діяти в належний і якомога послідовніший спосіб у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права.
У контексті зазначеного, судова колегія звертає увагу на суперечливість підходу Апелянта в частині зарахування до страхового стажу Позивачки періоду її роботи з 15.08.1996 по 31.08.2006 у середній школі № 5 м. Маріуполь (перейменовано на «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 5 з поглибленим вивченням окремих предметів (м. Маріуполь)»), оскільки частина цього періоду (з 01.01.1999 по 31.08.2006) була зарахована до страхового стажу навіть попри наявність «недоліку», який став підставою для відмови у зарахуванні іншої частини періоду, а саме: з 15.08.1996 по 31.12.1998.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 22 липня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Н.М. Єгорова

І.Д. Компанієць