ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.07.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/671/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Гули У. І., секретар судового засідання Клапків Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Фізичної особи-підприємця Тацакович Назарія Любомировича, АДРЕСА_1 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖІЕНПІ ФРУТС», вул. С. Петлюри, буд. 2 з, м. Івано-Франківськ, 76005
про стягнення заборгованості в сумі 164 000,00 грн.
за участі:
від позивача: Созоник Т.Б.
встановив:
на розгляд Господарського суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява фізичної особи - підприємця Тацакович Назарія Любомировича з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖІЕНПІ ФРУТС» про стягнення 164 000,00 грн.
Підставою для заявлених позовних вимог є порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення поворотної фінансової допомоги у визначений сторонами строк.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).
03.06.2026 через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін).
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 03.06.2026 суд задовольнив клопотання Фізичної особи-підприємця Тацакович Назарія Любомировича про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін), постановив здійснювати розгляд справи № 909/671/26 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання у справі №909/671/26 на 07.07.2026 
Суд відклав судове засідання на 14.07.2026, 21.07.2026. 
Відповідно до ч. 5 ст. 176 ГПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч. 4 ст. 120 цього Кодексу. За приписами ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Ухвала про відкриття провадження у справі від 02.06.2026 була внесена до АСДС та автоматично направлена в електронний кабінет відповідача.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставляння копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Ухвала про відкриття провадження у справі доставлена до електронного кабінету відповідача в підсистемі "Електронний суд" 02.06.2026 о 20:34, що підтверджується довідкою від 03.06.2026, сформованою в автоматизованій системі документообігу суду.
Отже, відповідач належним чином повідомлявся про розгляд цієї справи.
Відповідач в судове засідання не з`являвся; про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; будь-яких клопотань не подавав.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання відповідача за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд в ухвалі про відкриття провадження від 02.06.2026 встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та всіх документів, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Відповідач відзив на позов не подав.
А тому згідно з ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.
У судовому засіданні 14.07.2026 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом. 
Позивач у позовній заяві зазначає, що між фізичною особою - підприємцем Тацакович Н.Л. та ТОВ «ДЖІЕНПІ ФРУТС» було укладено Договір про надання поворотної фінансової допомоги №5 вiд 10.01.2013, примірник якого втрачено.
Відповідно до платіжної інструкції № 173 від 11.01.2023 позивачем на банківський рахунок відповідача було перераховано 20 000,00 грн; платіжної інструкції № 151 від 28.02.2023 - 4 000,00 грн; платіжної інструкції №177 від 24.01.2023 - 90 000, 00 грн; платіжної інструкції №172 від 10.01.2023 - 50 000, 40 грн.
З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено відповідачу претензію про повернення коштів від 29.04.2026, що підтверджується квитанцією АТ Укрпошта.
Позивач стверджує, що вимогу позивача відповідач залишив без відповіді, а грошові кошти не повернув, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.
Предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 5 від 10.01.2013.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.
Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин, пов`язаних з наявністю/відсутністю договірних відносин за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 5 від 10.01.2013 між сторонами та правових підстав для повернення відповідачем отриманих грошових коштів у сумі 164 000,00 грн.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ч. 1 ст. 202, ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).
Згідно із приписами ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Судом установлено, що фізична особа - підприємець Тацакович Н.Л. перерахував на банківський рахунок Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЖІЕНПІ ФРУТС» грошові кошти у загальному розмірі 164 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами.
При цьому у призначенні платежу зазначено: "безвідсоткова поворотна фінансова допомога згідно договору № 5 від 10.01.2013".
Відповідно до положень частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
У постанові від 02.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поворотна фінансова допомога надається на підставі договорів, що передбачають передачу підприємству у користування на певний строк суми грошових коштів без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плату за користування такими грошовими коштами.
Операції з позики грошових коштів оформлюються згідно з вимогами статті 1046 "Договір позики" глави 71 Цивільного кодексу України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. З моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається укладеним.
За приписами статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Разом з тим, у позовній заяві та під час розгляду справи в судових засіданнях позивач повідомив суд про відсутність оригіналу договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.
За наведених обставин, враховуючи викладену в позові правову позицію позивача, господарський суд не вбачає об`єктивної можливості встановити обставини, викладені позивачем в позові в частині зобов`язань сторін та інших істотних умов договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №5 вiд 10.01.2013 року, зокрема, щодо розміру та строку повернення фінансової допомоги.
Також, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти договір на певних умовах за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Наведена позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 29.01.2020 року у справі №905/304/19.
Відтак, одного факту перерахування позивачем грошових коштів відповідачу недостатньо для висновку про укладення сторонами договору поворотної фінансової допомоги (позики) й виникнення між сторонами договірних зобов`язань. 
Таким чином, відсутні підстави для стягнення заявлених сум в межах договірних відносин між сторонами внаслідок неналежного виконання зобов`язання на підставі статей 1048, 1050 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, господарський суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору, що узгоджується з принципом "jura novit curia" або "суд знає закони". Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).
Господарський суд відзначає, що обставини справи свідчать про набуття відповідачем майна без достатньої правової підстави.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем на користь відповідача було перераховано грошові кошти в загальній сумі 164 000,00 грн з призначенням платежу "поворотна фінансова допомога", що підтверджується платіжними дорученнями зазначеними вище.
Також, відповідачем не було повідомлено суду правові підстави отримання ним вказаних грошових коштів.
Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Враховуючи вказані обставини, господарський суд вважає, що застосуванню підлягають положення глави 83 Цивільного кодексу України, якою врегульовано набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, та зокрема положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Тобто, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зокрема, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Тобто, зобов`язання з безпідставного набуття та збереження майна можуть бути наслідком таких юридичних фактів: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. При цьому за змістом статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 25.04.2019 у справі № 904/2342/18 та від 12.02.2019 у справі № 910/20926/16.
В свою чергу вищезгадані платіжні доручення суд розцінює лише як письмовий доказ передачі позивачем відповідачеві грошових коштів в сумі 146 000,00 грн, а отже даний доказ не є обставиною, достатньою для того, щоб дійти висновку про існування між сторонами договірних відносин в контексті конкретного зазначеного в платіжних дорученнях господарського договору.
В даному випадку майном є грошові кошти в сумі 164 000,00 грн, які були отримані відповідачем у зв`язку з їх перерахуванням позивачем на рахунок ТОВ «ДЖІЕНПІ ФРУТС» без укладення договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №5 від 10.01.2013, тобто отримані відповідачем без достатніх правових підстав.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/5027/18.
Відповідачем, у відповідності до приписів чинного процесуального закону не спростовано жодними доказами факт відсутності правових підстав для отримання спірних грошових коштів в сумі 164 000,00 грн.
Будь-яких документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин відповідачем також не надано.
З огляду на наведені приписи матеріального права, враховуючи відсутність укладеного між сторонами договору позики (поворотної безвідсоткової фінансової допомоги), отримані відповідачем від позивача грошові кошти в сумі 164 000,00 грн підпадають під правову кваліфікацію безпідставно набутого майна в силу приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.
Приписами статті 1213 Цивільного кодексу України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із вимогою від 29.04.2026, в якій просив перерахувати суму заборгованості.
Визначаючись із граничним строком виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, а також періодом прострочення, суд враховує приписи частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи надсилання позивачем вимоги про повернення грошових коштів, строк повернення відповідачем грошових коштів у сумі 164 000,00 грн є таким, що настав.
Доказів на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів у сумі 164 000,00 грн позивачу відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу шляхом надання належних доказів не спростував.
Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 164 000,00 грн.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Висновок суду .
Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а відтак суд вважає за можливе їх задовольнити з наведених вище мотивів.
Судові витрати.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 393 від 27.05.2026.
Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Між ФОП Тацакович Назарієм Любомировичем (замовник) та Адвокатським об`єднанням «Бене пактикум", було укладено договір про надання юридичної допомоги від 26.06.2026.
Предметом договору є представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних та правоохоронних органах, перед фізичними та юридичними особами, установами та організаціями незалежно від їх форми власності ( п.1.1.4. договору)/
Згідно з п. 1.2 цього договору до обсягу робіт входить: консультації; розробка схем оптимізації податкового навантаження; проведення правового аудиту; розробка та правовий аналіз договорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності Клієнтом; захист від протиправних дій посадових осіб органів державної влади, в тому числі від органів Державної фіскальної служби України; надання правової допомоги у кримінальних провадженнях, цивільних, господарських справах; інші види послуг, які пов`язані з адвокатською діяльністю та виконанням умов даного Договору.
В п. 3.2 договору сторони погодили що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи на які узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку до цього Договору.
Відповідно до Додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 26.05.2026 року гонорар/вартість правової допомоги складає:
1.2 зустріч з клієнтом, визначення правової позиції 6000,00 грн (3 години) 
2.2 ознайомлення з матеріалами наданими клієнтом що стосуються спору 6000,00 грн (3 год)
2.3. підготовка та складання позовної заяви 30 000,00 грн (15 години)
Загальний розмір гонорару становить 42 000,00 грн. 
Представництво інтересів позивача у справі здійснювала адвокат Созоник Т.Б. повноваження якого підтверджені ордером серії АТ 1140321 від 28.05.2026.
Сторони підписали Акт про прийняття - передачі наданої правової допомоги від 27 травня 2026 року, згідно з яким адвокат виконав передбачені договором послуги, зокрема зустріч з клієнтом, визначення правової позиції, ознайомлення з матеріалами наданими клієнтом що стосуються спору, підготовка та складання позовної заяви, загальна вартість наданих послуг за актом становить 42 000,00 грн.
Факт оплати послуг підтверджується платіжною інструкцією від 27.05.2026 у розмірі 42 00,00 грн.
Вирішуючи питання про стягнення вказаних витрат, суд враховує те, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (постанова ВП ВС від 15.06.2021 у справі №904/5726/19). В постанові ВП ВС від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 викладено правовий висновок про те, що суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Оцінюючи заявлену суму на предмет відповідності вказаним критеріям, суд враховує такі обставини.
Складність справи. Справа відноситься до категорії справ незначної складності (стягнення поворотної фінансової допомоги). Спірні правовідносини є типовими, судова практика сталою. Підготовка процесуальних документів не вимагала від адвоката аналізу складних правових проблем.
Пропорційність. З урахуванням викладеного, для типової справи без участі відповідача такий розмір витрат є завищеним і не відповідає критерію розумної необхідності.
Тому суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, який належить покласти на відповідача, потрібно зменшити та стягнути з відповідача в користь позивача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути 10 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. 2, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 256 ГПК України, суд
ухвалив:
позов задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖІЕНПІ ФРУТС» (76005, Україна, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вулиця Симона Петлюри, будинок 2з, КОД ЄДРПОУ 33426651) на користь Фізичної особи-підприємця Тацакович Назарія Любомировича (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) - 164 000,00 грн, 2 662,40 грн витрат зі сплати судового збору та 10 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повне рішення складено 21.07.2026.

Суддя У.І.Гула