ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"09" вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/2591/26

Господарський суд Одеської області у складі головуючої судді Демченко Т.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/2591/26
За позовом: Державного підприємства,,Одеський морський торговельний порт’’ (65001, м. Одеса, пл. Митна, 1)
До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю,,Торговий Дім Одеса’’ (65003, місто Одеса, вул. Миколая Гефта, буд. 7)
про стягнення 380 794,04 грн,
установив:

23.06.2026 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява від Державного підприємства,,Одеський морський торговельний порт’’ (далі – ДП «ОМТП») до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі- ТОВ),,Торговий Дім Одеса’’, в якій воно просить:
- стягнути з суму заборгованості у розмірі 380 794,04 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ДП «ОМТП» посилається на порушення відповідачем умов договору від 26.12.2019 № СР-581 шляхом неоплати вартості наданих послуг з розміщення та зберігання вантажів.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 26.06.2026 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №916/2591/26, справу постановив розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Відповідач своїм правом на судовий захист не скористався, відзив на позовну заяву до суду не надав.
Ухвала суду від 26.06.2026 направлена на адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак 20.07.2026 повернулась до суду не врученою з приміткою пошти: «не вірна адреса».
У зв`язку із чим, 03.08.2026 Господарський суд Одеської області телефонограмою повідомив директора ТОВ «Торговий Дім Одеса» Фурманова В.О. про справу №916/2591/24 за позовом ДП «ОМТП».
Також ухвалу про відкриття провадження у зазначеній справі суд офіційно оприлюднив у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua.
З огляду на викладене відповідачу надано право бути обізнаним про прийняті у цій справі рішення та можливість реалізувати право на участь у судовому процесі у передбаченому процесуальним законом порядку.
Суд вважає, що ним вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення відповідача про дату, місце та час судових засідань.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Щодо строку розгляду справи господарський суд зауважує, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. 
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених ст.2,4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Отже, враховуючи обставини справи та введення воєнного стану в Україні згідно Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, суд застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Відтак, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.
Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.
установив:

26.12.2019 між ДП «ОМТП» (Порт) та ТОВ «Торговий Дім Одеса» (Підприємство) укладено Договір №СР-581 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого Порт зобов`язується надавати Підприємству послуги на вільних закритих територіях Порта з розміщення та зберігання вантажів, обладнання та майна, а Підприємство зобов`язується оплачувати надані послуги на умовах та в порядку, передбаченому Договором.
Найменування та кількість вантажу, за якими Порт падає послуги, вказується в актах приймання-передачі, що підписуються сторонами при передачі вантажу на зберігання (п. 1.2 Договору).
Місце надання послуг: Корпусний цех (ІІІ-й проліт), інв. №102356, що обліковується па балансі державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (далі по тексту «Майданчик»), на якому можливо здійснювати зберігання Вантажів, що прибуватимуть на адресу Підприємства (п. 1.3 Договору).
Відповідно до п. 2.1.3. Договору Порт зобов`язується не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, проводити оформлення Акту прийому-передачі фактично наданих Підприємству послуг протягом звітного місяця, який є підставою для взаєморозрахунків між Сторонами за цим Договором.
У відповідності до п. 2.2.7. Договору Підприємство зобов`язується щомісяця проводити оплату послуг Порту відповідно до Акту наданих послуг.
Згідно з п. 3.1 Договору оплата Порту за послуги зберігання Ватажу Підприємства на території Порту здійснюється щомісяця па підставі виставлених Портом рахунків та підписаного Сторонами Акту наданих послуг, відповідно до п. 2.2.4 або п. 2.2.5.
Оплата рахунків Порта здійснюється Підприємством протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту їх отримання, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Порта.
ДП «ОМТП» повідомив, що ним було виставлено відповідачу: Рахунок-фактуру №280004 від 04.03.2020 на суму 112 247,94 грн, Рахунок-фактуру №280010 від 13.04.2020 на суму 118 286,70 грн, Рахунок-фактуру №280014 від 13.05.2020 на суму 114 471,00 грн, Рахунок-фактуру №280018 від 15.06.2020 на суму 45 788,40 грн. Загальна вартість складає 380 794,04 грн.
Також, позивач зазначив, що 12.05.2020 Додатковою угодою №1 до Договору було розірвано Договір на надання послуг розміщення і збереження вантажів від 26.12.2019 №СР-581, з дати набрання чинності Додаткової угоди. 
З матеріалів справи убачається, що позивач на підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань надав Акт наданих послуг від 29.02.2020, Акт №1 від 31.03.2020, Акт №2 від 30.04.2020, Акт №3 від 30.05.2020.
Господарський суд зауважує, що Договір на надання послуг розміщення і збереження вантажів від 26.12.2019 №СР-581 та Акт наданих послуг від 29.02.2020 підписано сторонами та скріплено печатками без зауважень.
Оскільки відповідач не сплачує заборгованість за надані послуги зі зберігання вантажу у розмірі 380 794,04 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов такого висновку.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно з ч. 1 ст. 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.
Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Господарський суд зауважує, що Договір №СР-581 від 26.12.2019 за своєю правовою природою є змішаним договором надання послуг та договором зберігання.
Отже, між сторонами у справі склалися правовідносини щодо надання послуг зі зберігання майна, вантажів та обладнання. 
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
За приписами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Господарський суд установив, що сторонами у договорі чітко погоджено порядок надання послуг, обсяг та відповідно порядок оплати. 
Зокрема, у відповідності до п. 2.2.7. Договору Підприємство зобов`язується щомісяця проводити оплату послуг Порту відповідно до Акту наданих послуг.
Як убачається із матеріалів справи, позивач на підтвердження надання послуг зі зберігання згідно з Договором надає Акт наданих послуг від 29.02.2020 на суму 112 247,94 грн, який підписано сторонами та скріплено печатками сторін.
Доказів оплати Акту наданих послуг від 29.02.2020 матеріали справи не містять.
На підтвердження подальшого надання послуг за Договором позивач надає внутрішні акти приймання-передачі товарів, виконаних робіт (послуг) №1 від 31.03.2020, №2 від 30.04.2020, №3 від 30.05.2020 та рахунки №280010 від 13.04.2020, №280014 від 13.05.2020, №280018 від 15.06.2020.
Водночас, п. 2.1.3. Договору передбачено, що Порт зобов`язується не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, проводити оформлення Акту прийому-передачі фактично наданих Підприємству послуг протягом звітного місяця, який є підставою для взаєморозрахунків між Сторонами за цим Договором.
Господарський суд зазначає, що внутрішні акти приймання-передачі товарів, виконаних робіт (послуг) №1, 2, 3 підписано тільки в.о. директора ДП «ОМТП».
Згідно з сталою практикою Верховного суду під час розгляду спору між сторонами, який стосується виконання умов договорів щодо надання послуг/виконання робіт, до предмета доказування, серед іншого, входить не лише встановлення обставин щодо обсягу, якості та вартості послуг (робіт), що є предметом відповідного договору, строків їх надання (виконання) та порядку прийняття, а й аналіз у сукупності інших обставин та доказів, які можуть свідчити про реальне надання/ненадання послуг (виконання/невиконання робіт). Встановленню підлягає також відповідність визначеної в договорі вартості послуг (робіт) фактично наданим послугам (виконаним роботам).
Доказів направлення рахунків №280010 від 13.04.2020, №280014 від 13.05.2020, №280018 від 15.06.2020 відповідачу чи складення та направлення Актів прийому-передачі фактично наданих Підприємству послуг, передбачених п. 2.1.3 Договору, матеріали справи не містять.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що підтвердженою належними доказами є заборгованість за Актом наданих послуг від 29.02.2020 на суму 112 247,94 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
За таких обставин та правового регулювання, суд приходить до висновку що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
У силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст.129 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас, суд ураховує, що мінімальний розмір судового збору складає 1 розмір прожиткового мінімуму – 3 328 грн.
Керуючись ст. 129, 145, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ухвалив:

1. Позовну заяву Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» - задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Одеса» (65003, місто Одеса, вул. Миколая Гефта, буд. 7, код ЄДРПОУ 42790089) на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (65001, м. Одеса, пл. Митна, 1, код ЄДРПОУ 01125666) заборгованість за договором №СР 581 від 26.12.2019 у розмірі 112 247,94 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 328 грн.
3. У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з приписами ч.5 ст.240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне рішення складено та підписано 09 вересня 2026 р.

Суддя   Т.І. Демченко