ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5101/26 Справа № 173/361/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2026 року у справі № 173/361/26 у складі судді Челюбєєва Є.В. про відмову у задоволенні заяви Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, заінтересовані особи — Верхньодніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Центр надання адміністративних послуг Верхньодніпровської міської ради, про витребування доказів до пред`явлення позову, –

ВСТАНОВИЛА: 

У лютому 2026 року АТ КБ «ПриватБанк», діючи через свого представника - Дудку В.Б., звернулося до суду з заявою про витребування доказів до пред`явлення позову, в якій просить: витребувати у Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та витребувати від Центру надання адміністративних послуг Верхньодніпровської міської ради інформацію про склад сім`ї ОСОБА_2 , та інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем ( АДРЕСА_1 ) станом на дату смерті померлого — ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 22 листопада 2008 року, проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник помер. На момент смерті позичальник не виконав взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим за вищезазначеним договором залишилась заборгованість у загальному розмірі 73 340 грн. Вказував, що 30 грудня 2024 року та 21 березня 2025 року банк звернувся з претензією кредитора до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори, яка у листі від 04 квітня 2025 року повідомила, що нею було заведено спадкову справу після смерті позичальника, надані претензії банку долучені до матеріалів спадкової справи та відмовила банку у наданні інформації про спадкоємців позичальника у зв`язку з дією положень статті 8 Закону України «Про нотаріат».
Заявник наголошує на тому, що він наразі позбавлений можливості захистити свої права та інтереси в судовому порядку, оскільки не володіє інформацією про спадкоємців, а, відтак, не може визначити підсудність майбутнього позову та виконати вимоги процесуального закону в частині зазначення у позові інформації про відповідачів. Пред`явлення позовів до невідомих осіб, без зазначення відповідачів, ЦПК України не допускається.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2026 року у задоволенні заяви представника заявника Дудки В.Б., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Центр надання адміністративних послуг Верхньодніпровської міської ради, про витребування доказів до пред`явлення позову - відмовлено (а.с.29-32).
Ухвала суду мотивовано тим, що заявником не зазначено та не доведено, що докази, які просить витребувати заявник, можуть бути втрачені або, що їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим, а неможливість захисту прав позивача без отримання доказів, які нададуть змогу встановити можливих відповідачів для подання позовної заяви з вимогами про стягнення одноразовим платежем заборгованості, задоволення вимог шляхом звернення стягнення в межах спадкового майна не є підставою вважати наявними обставини, визначені ч. 1 ст. 116 ЦПК України та необхідністю вжиття судом заходів втручання у права, захищені Законами України «Про інформацію», ЗУ «Про захист персональних даних» та ЗУ «Про нотаріат». 
Не погодившись з ухвалою суду, АТ КБ “Приватбанк” у лютому 2026 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що банк не має інформації щодо спадкоємців позичальника, а тому не може захистити свої права в судовому порядку шляхом пред`явлення позову, враховуючи неможливість отримати інформацію у позасудовому порядку щодо кола спадкоємців боржника. Також наголошував, що пред`явлення позову до особи, яка померла, не допускається, як і пред`явлення позову до відповідачів, які не відомі заявнику, як спадкоємці померлого боржника у договірних правовідносинах (а.с.36-39). 
Заінтересовані особи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
За правилами частини четвертої статті 84 ЦПК України суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Відповідно до частини третьої статті 116 ЦПК України заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви. Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія.
Згідно з п.п. 4, 6 частини першої статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності особу, у якої знаходяться докази.
Під час вирішення питання про забезпечення доказів суд ураховує не тільки права та інтереси заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із задоволенням заяви про забезпечення доказів.
За змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено, або збирання та подання останніх стане згодом неможливим чи утрудненим.
Тобто забезпечення доказів - це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019року у справі № 9901/845/18.
Тож заяву про забезпечення доказів, подану в порядку статей 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до статті 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.
Відмовляючи у задоволенні заяви АТ КБ “Приватбанк” про витребування доказів до пред`явлення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником на дотримання вимог частини першої статті 116 ЦПК України не зазначено та не доведено, що докази, які просить забезпечити заявник, можуть бути втрачені або що їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим, а наведені обставини у заяві не є підставою для застосування ст. 84,116 ЦПК України. 
З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів.
Колегією суддів встановлено, що заява АТ КБ “Приватбанк” про витребування доказів до пред`явлення позову не містить обґрунтування того, що докази, які просить витребувати заявник, можуть бути втрачені або їх збирання чи подання стане згодом неможливим чи утрудненим, до чого правомірно дійшов і суд першої інстанції, зазначивши про відсутність правових підстав для витребування доказів до пред`явлення позову.
Так, звернувшись до суду із заявою про витребування доказів АТ КБ "Приватбанк" послався лише на відмову Верхньодніпровської державної нотаріальної контори у наданні йому на запит заведеної після смерті ОСОБА_1 копії спадкової справи. Водночас, доказів звернення до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та відмови у наданні інформації про зареєстрованих за адресою проживання ОСОБА_1 осіб, банк не надав ані суду першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги.
Посилання апеляційної скарги на те, що банк не має інформації щодо спадкоємців позичальника, оскільки персональні дані є інформацією з обмеженим доступом, а тому не може захистити свої права в судовому порядку шляхом пред`явлення позову, не спростовують факту відсутності звернення останнього до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та відсутності відмови у наданні такої інформації.
Колегія суддів відзначає, що банком не доведено, що ним вичерпано усі можливості для самостійного отримання доказів, необхідних йому для звернення до суду з позовом.
Разом з цим належить зазначити, що в ухвалі Верхвного Суду від 26 лютого 2025 року у справі №758/1792/24 зазначено, що сам по собі факт неможливості однією із сторін отримати ті чи інші докази не є самостійною підставою для задоволення заяви про забезпечення доказів. 
Верховний Суд у своїй ухвалі від 02 травня 2019 року у справі №3Д/9901/2/19 зазначив, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/забезпечити ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Ризик такої втрати повинен ґрунтуватись на об`єктивних фактах.
Забезпечення доказів — це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мати значення, потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватись на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №9901/845/18 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/385/19. 
Отже, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для витребування доказів, зокрема, до пред`явлення позову у цій справі є необґрунтованими та суперечать усталеній судовій практиці.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо тлумачення норм процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки місцевого суду, який їх обґрунтовано спростував.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, підстав для скасування ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2026 року про відмову у витребування доказів до подання позову колегією суддів не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
Ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2026 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “30” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “08” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров