ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1680/26
18 вересня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , у якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) кошти за вчинення майнової шкоди у сумі 23053,80 грн (двадцять три тисячі п`ятдесят три гривні 80 копійок).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом НОМЕР_2 прикордонного загону № 6673-АГ від 06.12.2025 у зв`язку із порушенням вимог статей 11, 16, розділу 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що виразилося неповерненні солдатом ОСОБА_1 ввіреного йому майна та призвело до завдання матеріальної шкоди, та у відповідності до пункту 1 частини першої статті 6, Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» солдата ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності на загальну суму шкоди, заподіяної державі, в розмірі 23053,80 грн. Оскільки відповідачем не здійснено відшкодування збитків у добровільному порядку, тому позивач просить стягнути вказані кошти, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до положень частини третьої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо відповідачем у позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. (частина шоста статті 171 КАС України)
На виконання вимог частин третьої та шостої статті 171 КАС України та з метою визначення підсудності адміністративної справи, судом використано дані Єдиного державного демографічного реєстру, згідно відповіді якого №2511399 від 25.03.2026 за вказаними параметрами інформацію про фізичну особу – ОСОБА_1 не знайдено. (арк. справи 40)
Враховуючи відсутність інформації про офіційне місце реєстрації фізичної-особи відповідача в Єдиному державному демографічному реєстрі, з метою визначення правильної підсудності адміністративної справи, судом направлено запит від 25.03.2026 № 2125/26 до Управління Державної Міграційної Служби України в Тернопільській області.
Згідно відповіді Управління Державної Міграційної Служби України в Тернопільській області від 02.04.2026, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 24.03.2006. (арк. справи 43)
Ухвалою суду від 02.04.2026 позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору в сумі 2662,40 грн.
06.04.2026 представником позивача подано до суду платіжний документ про сплату судового збору в сумі 2662,40 грн, у зв`язку з чим недоліки позовної заяви усунуто.
Ухвалою суду від 10.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено судовий розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) суддею одноособово. Встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
Копію зазначеної ухвали надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця реєстрації, проте поштове відправлення повернулось на адресу суду з зазначенням причини невручення – адресат відсутній за даною адресою. 
Відповідно до частини першої статті 130 КАС України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.
На виконання вимог статті 130 КАС України 05.05.2026 повідомлення про відкриття провадження у справі №500/1680/26 розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України та офіційному веб-сайті Тернопільського окружного адміністративного суду.
Верховний Суд в ухвалі від 05.10.2023 у справа №9901/218/21 вказав, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і тому подібне, з урахуванням конкретних обставин справи можуть уважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
За таких обставин судом вжиті усі передбачені КАС України заходи для інформування відповідача про наявність у провадженні суду цієї справи, тому відповідно до положення пункту 4 частини шостої статті 251 КАС України є підставою вважати ухвалу про відкриття провадження у справі такою, що вручена відповідачу.
Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду 08.08.2024 у справі №440/18128/21.
У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, з клопотанням про продовження процесуального строку на його подання - до суду не звертався.
Інших заяв, в тому числі по суті спору, учасниками справи на адресу суду не подано.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Перевіривши доводи позивача, викладені у позовній заяві, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд вказує наступне.
Згідно витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 26.08.2024 №978-ОС солдата запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. (арк. справи 15, зворот)
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 01.09.2025 №579-ВВ солдату ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки за 2025 рік тривалістю п`ятнадцять календарних днів з 05 вересня 2025 року та наданням 4 днів на дорогу до Тернопільської області, до виконання службових обов`язків приступити 24 вересня 2025 року. (арк. справи 15)
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 25 вересня 2025 року №1026-ОС визнано солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби), з 24 вересня 2025 року. Вирішено не зараховувати період військової служби до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії з 24 вересня 2025 року до дня повернення до виконання військового обов`язку. Виплату грошового, здійснення продовольчого, речового та інших видів забезпечення та поширення на них пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, не здійснювати з 24 вересня 2025 року до дня повернення до виконання військового обов`язку. (арк. справи 14)
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про призначення службового розслідування» від 26.09.2025 №5249-АГ з метою з`ясування причин та обставин нез`явлення з частини основної щорічної відпустки до тимчасового місця розташування підрозділу солдата ОСОБА_2 , вирішено призначити за даним фактом службове розслідування. (арк. справи 16, зворот)
Наказом від 06.10.2025 №1059-ОС солдата ОСОБА_1 до повернення до органу Держприкордонслужби (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ним військової служби) або до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим) як такого, що самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби), з 24 вересня 2025 року зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України. (арк. справи 32)
Згідно висновку службового розслідування, складеного 10.10.2025, факт нез`явлення 24.09.2025 до місця тимчасової дислокації із частини основної щорічної відпустки солдата ОСОБА_2 без поважних причин, тривалістю понад 10 діб, встановлено. (арк. справи 19-21)
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про призначення службового розслідування» від 30.10.2025 №5967-АГ з метою встановлення обставин нестачі майна номенклатури відділу тилового забезпечення вирішено призначити службове розслідування. (арк. справи 24)
Згідно висновку службового розслідування, складеного 02.12.2025, встановлено відсутність військового майна, отриманого зі складу прикордонного загону особисто військовослужбовцем ОСОБА_3 відповідно до актів внутрішнього переміщення основних засобів №24-4351 від 11.10.2024, №24-4420 від 15.10.2024, №24-4168 від 04.10.2024, а саме: килимок профі турист 1 шт. вартістю 100,00 грн; чохол для шолома балістичного 1 шт. вартістю 177,30 грн; мішок спальний 1 шт. вартістю 2180,00 грн, шолом балістичний 1 шт. вартістю 7096,50 грн, тактичний бронежилет 1 шт. вартістю 13500,00 грн, разом 23053,80 грн. (арк. справи 24-25)
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про результати службового розслідування» від 06.12.2025 №6673-АГ затверджено висновок службового розслідування та у зв`язку із порушенням вимог статей 11, 16 розділу 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що виразилося у неповерненні солдатом ОСОБА_1 віреного йому майна та призвело до завдання матеріальної шкоди в особі НОМЕР_2 прикордонного загону та у відповідності до пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» солдата ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності на загальну суму шкоди, заподіяної державі в розмірі 23053,80 грн. (арк. справи 25, зворот)
НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України листом від 07.01.2026 №10/444-26-Вих «Про необхідність добровільного відшкодування матеріальної шкоди, завданої державі» повідомив ОСОБА_1 , що за результатами службового розслідування, проведеного на підставі наказу НОМЕР_2 прикордонного загону від 30.10.2025 №5967-АГ «Про призначення службового розслідування» за фактом втрати майна номенклатури речової, житлово – експлуатаційної служби та відділу радіаційного, хімічного, біологічного захисту та екологічної безпеки військовослужбовцями НОМЕР_2 прикордонного загону, встановлено факт завдання матеріальних збитків державі його винними діями, що виразилось у привласненні військового майна на загальну суму 23053,80 грн. 
Одночасно повідомлено, що у діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки порушення вимог законодавства щодо збереження та використання військового майна та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», відповідно до яких військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність за пряму дійсну шкоду, завдану державі з вини військовослужбовця. 
З огляду на викладене запропоновано ОСОБА_1 відшкодувати суму завданої шкоди, що відповідає обсягу його повної матеріальної відповідальності, письмову відповідь про намір і спосіб погашення суми матеріальної шкоди протягом 15 календарних днів з моменту отримання цього повідомлення направити не електронну пошту. (арк. справи 36-37)
Згідно відомостей Реєстру на відправлення, зданих в відділення поштового зв`язку Укрпошта відправником Військовою частиною НОМЕР_1 від 09.01.2026, та квитанції на оплату вказаний лист відправлено позивачем за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ). (арк. справи 36-37)
Посилаючись на відсутність добровільного відшкодування ОСОБА_1 збитків, завданих на суму 23053,80 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить їх стягнути у судовому порядку. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV. (далі – Статут ЗСУ)
Статтею 11 розділу І Статуту ЗСУ передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Статтею 16 розділу І Статуту ЗСУ визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно статті 26 Статуту ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків встановлено Законом України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 р. № 160-ІX ( далі - Закон № № 160-ІX).
Відповідно п.п.4, 5 ч.1 ст. 1 Закону № 160-ІX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності. 
Пряма дійсна шкода (далі шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Згідно ч.ч.1-4 статті 3 Закону № 160-ІX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій (п.1 ч.1 ст.6 Закону № 160-ІX).
Статтею 7 Закону №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.
Якщо строк експлуатації військового та іншого майна на дату його втрати закінчився або неможливо встановити час його втрати, відшкодування шкоди проводиться в розмірі 50 відсотків первинної вартості майна, якого не вистачає, але не нижче вартості металів, у тому числі дорогоцінних, та дорогоцінного каміння, які в ньому містяться, визначеної відповідно до законодавства про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей.
Частиною другою статті 8 Закону №160-ІХ передбачено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. (частина шоста статті 8 Закону №160-ІХ)
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис. (частина сьома статті 8 Закону №160-ІХ)
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 160-ІX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті. (частина друга статті 10 Закону № 160-ІX)
Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування. (частина третя статті 10 Закону № 160-ІX)
Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування. (частина четверта статті 10 Закону № 160-ІX)
У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом. (частина п`ята статті 10 Закону № 160-ІX)
Згідно частини першої статті 11 Закону № 160-ІХ у разі переведення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження відповідного командира (начальника) до повного відшкодування завданої нею шкоди стягнення сум завданої шкоди здійснюється за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні.
У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. (стаття 12 Закону №160-ІХ)
За приписами частин 1-3 статті 14 Закону № 160-ІX наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством. Старший за службовим становищем командир (начальник) не рідше одного разу на квартал перевіряє законність і обґрунтованість притягнення осіб до матеріальної відповідальності та розмір сум, які підлягають стягненню. У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини до винної особи у таких випадках:
- у разі завдання шкоди військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ними зборів, якщо така особа відмовилася від добровільного відшкодування шкоди (частина 3 статті 10 Закону №160-IX),
- у разі відшкодування посадовою особою шкоди, завданої у зв`язку з виплатою незаконно звільненому чи перемішеному військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді, якщо посадова особа, винна у незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, відмовилася від добровільного відшкодування такої шкоди (частина 2 статті 6, частина 4 статті 10 Закону №160-IX),
- у разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності шляхом пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні (частина 5 статті 10 Закону №160-ІХ),
- у разі звільнення військовослужбовця, притягнутого до матеріальної відповідальності, з військової служби - якщо він відмовився від добровільного відшкодування шкоди (частина 1 статті 12 Закону №160-ІХ),
- у разі звільнення військовослужбовця з військової служби якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності не було прийнято до його звільнення і він відмовився від добровільного відшкодування шкоди (частина 1 статті 12 Закону №160-ІХ).
У спірних правовідносинах таких випадків не установлено. 
Натомість судом встановлено, що внаслідок визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби) з 24 вересня 2025 року, наказом від 06.10.2025 №1059-ОС солдата ОСОБА_1 до повернення до органу Держприкордонслужби (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ним військової служби) або до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим) як такого, що самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби), з 24 вересня 2025 року зараховано у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України. (арк. справи 32)
Згідно пункту 2 часини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час дії воєнного стану):
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я:
на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі;
г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу);
з) у зв`язку із призначенням (обранням) на посаду або перебуванням на посаді судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя.
Отже, наведеними положеннями закону передбачено виключний перелік підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану. 
У той же час частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється.
Військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань, період з дня самовільного залишення військової частини (місця проходження військової служби) або вчинення дезертирства до дня повернення до виконання військового обов`язку не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. Таким військовослужбовцям упродовж цього періоду виплата грошового, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення на них пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, не здійснюються.
Отже, у період дії воєнного стану за наслідками встановлення обставин самовільного залишення військовослужбовцем військової частини (місця проходження військової служби) такому військовослужбовцю не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії період з дня самовільного залишення військової частини (місця проходження військової служби) до дня повернення до виконання військового обов`язку, проте військова служба для такого військовослужбовця не призупиняється. Також відсутні підстави вважати такого військовослужбовця звільненого з військової служби. 
Позивач не надав суду доказів того, що військовослужбовець ОСОБА_1 на час подання цього позову звільнений з військової служби з підстав, передбачених пунктом 2 часини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Також позивачем не надано доказів ознайомлення під підпис ОСОБА_1 з наказом про його притягнення до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню (від 06.12.2025 №6673-АГ), як це передбачено частиною сьомою статті 8 Закону №160-ІХ.
Доказів направлення копії вказаного наказу за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача матеріали справи також не містять. 
При цьому, надана до позовної заяви копія листа від 07.01.2026 №10/444-26-Вих «Про необхідність добровільного відшкодування матеріальної шкоди, завданої державі» не може вважатись доказом ознайомлення відповідача з наказом про притягнення до матеріальної відповідальності від 06.12.2025 №6673-АГ, оскільки вказаний лист за своїм змістом не містить посилання на вказаний наказ, а також не містить інформації про зазначення копії такого наказу у переліку додатків. (арк. справи 36-37)
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позивачем не надано доказів звільнення відповідача з військової служби, його ознайомлення з наказом про притягнення до матеріальної відповідальності та відмови від добровільного відшкодування шкоди, що згідно зі статтею 12 Закону №160-ІХ давало б військовій частині НОМЕР_1 право на звернення з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у судовому порядку.
У описово – мотивувальній частині позовної заяви представник позивача підтверджує, що фактично відповідач залишається у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 , однак зазначає, що на момент звернення з позовом ОСОБА_1 не виконує покладених на нього обов`язків військової служби та не отримує грошового забезпечення, з якого можна було б здійснити утримання. 
За позицією позивача, такі обставини створюють ситуацію правової прогалини, оскільки військова частина позбавлена можливості застосувати передбачений законом внутрішній порядок стягнення, у той час як інтереси держави, як власника бюджетних коштів, потребують належного та ефективного захисту. 
Суд критично оцінює вказану позицію позивача з огляду на наступне.
Як зазначено вище, частина 1 статті 12 Закону №160-ІХ передбачає право військової частини на стягнення матеріальної шкоди у судовому порядку у разі звільнення військовослужбовця, притягнутого до матеріальної відповідальності, з військової служби - якщо він відмовився від добровільного відшкодування шкоди.
Підпунктом «в» пункту 2 часини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено в якості підстави звільнення з військової служби під час дії воєнного стану - набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі.
Як слідує зі змісту позовної заяви, завдання матеріальної шкоди внаслідок втрати військового майна позивач пов`язує, зокрема, з фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини (місця проходження служби).
Також у позовній заяві представник позивача вказує, що за фактом нез`явлення з частини основної щорічної відпустки до місця тимчасової дислокації підрозділу солдата ОСОБА_2 відносно нього відкрито кримінальне провадження №62026170020003412 від 06.02.2026 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 КК України. 
Згідно частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.
За наведених обставин слід вважати, що у випадку самовільного залишення військовослужбовцем військової частини та набрання законної сили відповідним вироком суду за статтею 407 КК України, яким передбачено позбавлення волі на певний строк, такий військовослужбовець має бути звільнений з військової служби на підставі підпункту «в» пункту 2 часини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що відповідно до частини 1 статті 12 Закону №160-ІХ даватиме підстави для звернення військової частини до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди у судовому порядку. 
В іншому випадку, а разі поновлення таким військовослужбовцем проходження військової служби стягнення матеріальної шкоди за наслідками притягнення до матеріальної відповідальності має бути здійснено у позасудовому порядку, шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи.
Таким чином, законодавцем визначено алгоритм дій військової частини, спрямованих на відшкодування шкоди, завданої державі, за обставин самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, а доводи представника позивача щодо наявності правової прогалини є необґрунтованими. 
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи, що позивачем не підтверджено наявність фактичних підстав, які відповідно до Закону №160-ІХ дають право на стягнення з військовослужбовця матеріальної шкоди у судовому порядку, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 
Оскільки за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому питання розподілу понесених позивачем судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, - відмовити у повному обсязі. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 18 вересня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); 
відповідач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 код РНОКПП НОМЕР_4 ). 
Головуючий суддя Мірінович У.А.