14.09.2026 Провадження по справі № 2/940/420/26 
Справа № 940/461/26

РІШЕННЯ
Іменем України

 
14 вересня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Косович Т.П..
при секретарі Козуб І.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
17.03.2026 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року, укладеним між ним та ТОВ «Аванс Кредит», в сумі 44228 грн. та судові витрати по справі.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.05.2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 24884-05/2023, відповідно якого відповідачу надано кредит в сумі 10000 гривень на строк 360 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,99% в день в обмін на зобов`язання відповідача повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору. На виконання умов договору товариство свої зобов`язання виконало належним чином, перерахувавши ОСОБА_1 кредитні кошти, проте останній своїх зобов`язань належним чином не виконав, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором загальною сумою 44228 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. 
26.05.2026 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Бабенком С.С. до суду надано письмове пояснення по суті позову, в якому останній позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» доОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року не визнає повністю, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт укладення кредитного договору, зокрема, позовна заява не містить відомостей щодо способу його укладення, а саме: чи здійснювалося підписання договору шляхом використання електронного кабінету, через офіційний вебсайт кредитора, за допомогою електронних засобів зв`язку або іншим чином; відсутня конкретика щодо хронології укладення правочину, засобів комунікації між сторонами та порядку підтвердження волевиявлення відповідача; матеріали справи не містять жодних даних щодо проведення кредитором належної ідентифікації особи позичальника. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні розрахунки, які б підтверджували наявність вказаної у позовній заяві заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем. Позивачем не надано доказів наявності у ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» ліцензії (відповідного дозволу) на здійснення фінансових операцій, не надано підтверджень направлення відповідачу досудової вимоги, не надано документів щодо правовідносин між ТОВ «Aванс Кредит» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», твердження позивача про здійснення переказу коштів на рахунок відповідача є безпідставним та не підтверджені жодними належними доказами.
02.06.2026 року представником позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» Усенком М.І. надано письмове пояснення по суті позову, в якому останній вказує, що договір про надання фінансового кредиту № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року укладений відповідно до Закону України «Про електрону комерцію» та ідентифікація відповідача проведена належним чином, останній самостійно надав свої особисті дані та підписав договір одноразовим ідентифікатором. Наданий до суду розрахунок заборгованостіузгоджується із умовами кредитного договору, відображає нарахування відсотків за кожен день, а саме за період з 30.05.2026 р. по 12.12.2023 р., прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення кредитних коштів. Розрахунок є логічним та арифметично узгодженим документом, що повністю відповідає кредитному договору. Водночас відповідач, заперечуючи проти доводів позовної заяви, обмежився загальними твердженнями та не надав власного деталізованого контррозрахунку, який би спростовував заявлені вимоги. ТОВ «Аванс Кредит» повідомило ОСОБА_1 про перехід прав вимоги до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», що підтверджується повідомленням за вих. №24884-05/2023-001 від 12.12.2023року, яке міститься у матеріалах справи. Разом з позовною заявою на адресу відповідача було направлено додатки, до переліку яких входила досудова вимога за вих. №23185471 від 12.03.2026 року. На підтвердження факту надсилання документів ОСОБА_1 позивачем було долучено опис вкладення до поштового відправлення, в якому міститься перелік усіх надісланих документів, у тому числі досудової вимоги. Пунктом 1.6. кредитного договору встановлено, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 , реквізити якої відповідач самостійно зазначив при укладенні договору, а отже повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішний переказ 30.05.2023 року грошових коштів у розмірі 10000,00 грн на банківську картку № НОМЕР_1 є належним доказом перерахування відповідачу кредитних коштів. Зазначені представником відповідача витрати на правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.
В судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» Усенко М.І. не прибув, просить слухати справу у його відсутності. 
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, судова повістка, надіслана йому рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання, повернулася до суду не врученою за відсутністю адресата.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 908/3468/13, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку, суду.
Судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі № 727/5718/21), в даному випадку судова повістка ОСОБА_1 вважається врученою 20.08.2026 року. 
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. 
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Із матеріалів справи встановлено, що 30.05.2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 24884-05/2023, відповідно якого відповідачу надано кредит в сумі 10000 гривень на строк 360 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,99% в день в обмін на зобов`язання відповідача повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору (копія договору - а.с. 15-29, паспорт споживчого кредиту – а.с. 30-34 ). На виконання умов договору товариство свої зобов`язання виконало належним чином, перерахувавши ОСОБА_1 кредитні кошти (копія повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 3466_250630115109 від 30.05.2025 року – а.с. 36, виписка по рахунку НОМЕР_2 (банківська картка № НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_1 за період з 30.05.2025 року по 01.06.2025 року – а.с. 196), проте останній своїх зобов`язань належним чином не виконав, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором загальною сумою 44228 грн., в тому числі 10000 грн. заборгованості за сумою кредиту та 34228 грн. заборгованості за відсотками, що підтверджується копією розрахунку заборгованості ТОВ «Аванс Кредит» (а.с. 37-39).
Відповідно договору факторингу № 12122023 від 12.12.2023 року ТОВ «Аванс Кредит» право вимоги за кредитним договором № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року, укладеним з ОСОБА_1 , відступило ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (копія договору – а.с. 42-52, копія витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 12122023 від 12.12.2023 року – а.с. 53, копія акту приймання-передачі письмового та електронного Реєстру боржників від 12.12.2023 року – а.с. 54, копія платіжної інструкції № 73644 від 12.12.2023 року – а.с. 55).
12.03.2026 року позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу про сплату боргу в сумі 44228 гривень, проте остання залишилась без задоволення (а.с. 58).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Із дослідженого судом кредитного договору № 12122023 від 12.12.2023 року, укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 встановлено, що останній укладений в електронній формі та зі сторони споживача підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 3761 (копія довідки про ідентифікацію – а.с. 35).
Отже, підписання кредитного договору № 12122023 від 12.12.2023 року свідчить про те, що ОСОБА_1 всі умови цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Разом з тим, статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі сторони відповідача не надано до суду переконливих доказів необґрунтованості позовних вимог позивача, а також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум.
Посилання сторони відповідача на те, щоу матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі, які б підтверджували факт укладення кредитного договору, зокрема, позовна заява не містить відомостей щодо способу його укладення, а саме: чи здійснювалося підписання договору шляхом використання електронного кабінету, через офіційний вебсайт кредитора, за допомогою електронних засобів зв`язку або іншим чином; відсутня конкретика щодо хронології укладення правочину, засобів комунікації між сторонами та порядку підтвердження волевиявлення відповідача; матеріали справи не містять жодних даних щодо проведення кредитором належної ідентифікації особи позичальника, суд відхиляє. Так, умовами кредитного договору № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Аванс Кредит», визначено, що для отримання кредиту клієнт відвідує сайт товариства та ознайомлюється з інформацією щодо отримання кредитних коштів. За результатом ознайомлення з наведеною інформацією на сайті товариства, клієнт на калькуляторі обирає необхідну суму кредиту та строк платежу за кредитом, який є розрахунковим періодом для побудування графіку платежів, після чого переходить до створення особистого кабінету (п.п. 2.3.-2.4). Згідно з п.2.6., після входу до особистого кабінету, клієнт, для отримання кредиту, заповнює заявку-анкету. Згідно з п.п. 2.20-2.22 у випадку готовності клієнта прийняти пропозицію (оферту), клієнт натискає кнопку «Підписати», після чого отримує вхідний дзвінок на номер телефону, та вводить одноразовий ідентифікатор або надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який клієнт вводить у відповідне поле.
В даному випадку відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця самостійно подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, після чого товариство надіслало за допомогою засобів зв`язку на вказаний номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору. Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами. Для отримання кредиту клієнт повинен самостійно здійснити вхід на сайт, створити особистий кабінет та ввести власні ідентифікаційні дані для заповнення заявки. Створення кабінету неможливе без належних зустрічних дій особи, а товариство не може отримати особисті дані клієнта без його відома. Відповідач мусив самостійно здійснити вище вказані дії для того, щоб товариство отримало можливість розглядати його як потенційного клієнта на основі наданих ним персональних даних для подальшої оцінки.
Таке твердження підтверджується й судовою практикою, зокрема у постанові Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020 р. суд дійшов висновку, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».
Схожу позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р., де дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду надісланого на телефон, або іншим способом.
Також не заслуговують на увагу і доводи сторони відповідача про те, що до матеріалів справи не додано доказів перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року, оскільки до матеріалів справи додано копію ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 3466_250630115109 від 30.06.2025 року про перерахування 30.05.2023 року 10000 гривень на картку № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_1 вказав у своїй заявці-анкеті, а також виписку АТ «Райффайзен Банк» по рахунку НОМЕР_2 (банківська картка № НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_1 за період з 30.05.2025 року по 01.06.2025 року.
Разом з тим, самим відповідачем факту отримання кредитних коштів належними доказами не спростовано, доказів того, що платіжна картка № НОМЕР_1 йому не належить до матеріалів справи не додано, а сам факт укладення кредитного договору з ТОВ «Аванс Кредит» ОСОБА_1 не оспорюється. 
При цьому суд зауважує, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, мав можливість представити суду по такому рахунку виписку. Проте відповідач правом надання таких доказів не скористався. 
Щодо відсутності належного розрахунку, який би підтверджував наявність вказаної у позовній заяві заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем, то наданий до суду розрахунок заборгованостіузгоджується із умовами кредитного договору, відображає нарахування відсотків за кожен день, а саме за період з 30.05.2026 р. по 12.12.2023 р., прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення кредитних коштів. Розрахунок є логічним та арифметично узгодженим документом, що повністю відповідає кредитному договору. Водночас відповідач, заперечуючи проти доводів позовної заяви, обмежився загальними твердженнями та не надав власного деталізованого контррозрахунку, який би спростовував заявлені вимоги. За відсутності документально підтверджених заперечень щодо арифметики нарахувань, розрахунок позивача залишається єдинимналежним доказом розміру заборгованості.
Щодо не направлення відповідачу досудової вимоги, то така вимога 12.03.2026 року була направлена ОСОБА_1 за вих. № 23185471, її копія міститься в матеріалах справи. 
 
Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити, оскільки відповідачем порушено умовикредитного договору № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року, укладеного між ним та ТОВ «Аванс Кредит», та не виконано взятих на себе зобов`язань.
Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2662,40 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції № 16007 від 13.03.2026 року (а.с. 11), а тому суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує його з відповідача.
Крім того, згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому сам факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи (постанова ВС від 28.09.2021 року у справі № 160/12268/19).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 року у справі № 479/475/21, провадження № 61-6583св22 дійшов наступного висновку. 
Так, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Як вбачається з договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет» (а.с. 65), акту № 13 наданих послуг від 09.03.2026 року (а.с. 66) та детального опису наданих послуг до акту № 13 наданих послуг від 09.03.2026 року (а.с. 74), розмір правових послуг адвокатського об`єднання за надання юридичної допомоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» складає 8000 гривень, що включає в себе усну консультацію, ознайомлення з матеріалами кредитної справи, погодження правової позиції, складання та подання до суду позовної заяви. 
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування з відповідача таких витрат в заявленому розмірі, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат та є завищеним, виходячи з ринкових цін на адвокатські послуги. 
Визначаючи розмір витрат, які підлягають відшкодуванню, суд враховує те, що справа про стягнення кредитної заборгованості є справою, у якій вже склалася стала судова практика та яка не потребує додаткового вивчення норм законодавства та правових позицій, характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, а саме усна консультація, ознайомлення з матеріалами кредитної справи, погодження правової позиції, складання та подання до суду позовної заяви, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій їх необхідності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи. 
З урахуванням наведеного суд стягує з відповідача на користь позивача 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатським об`єднанням на надання правничої допомоги у справі.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.
Керуючись ст.ст. 525-527, 530, 536, 610, 625, 629, 1046, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд 
ухвалив: 
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, 4 поверх, реквізити IBAN НОМЕР_4 в АТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300614, - 44228 (сорок чотири тисячі двісті двадцять вісім) гривень заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 24884-05/2023 від 30.05.2023 року, укладеним між ним та ТОВ «Аванс Кредит», та 5662 (п`ять тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійоксудових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Т.П.Косович