ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року	справа № 380/154/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , у якій позивачка просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №2423 від 30.07.2025 року «Про відмову у виплаті грошового забезпечення члену родини або особі яка прирівнюється до неї зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 » в частині, що стосується дружини безвісти зниклого сержанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )– ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 починаючи з 22.02.2025 року, належне грошове забезпечення, у тому числі додаткову грошову винагороду її чоловіка - сержанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти під час виконання завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини. 
Вказує, що 22.02.2025 року близько 14:10 по 14:25 год. під час штурмових дій противника на околиці н.п. Лебедівка Курської області рф було втрачено зв`язок із сержантом військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які перебували усі разом на на цих позиціях у зазначений період, виконуючи одне бойове завдання. Після вказаних подій ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслав позивачці сповіщення №17 від 28.02.2025 року, про те, що її чоловік сержант ОСОБА_2 зник безвісти 22 лютого 2025 року в районі населеного пункту Лебедівка Курської області російської федерації. Надалі військова частина НОМЕР_2 провела службові розслідування за фактом зникнення безвісти згаданих чотирьох військовослужбовців за результатами яких вони перебувають у різних правових статусах, а саме: ОСОБА_2 – як такий, що 22.02.2025 року здався в полон; ОСОБА_3 – як такий, що 22.02.2025 року здався в полон; ОСОБА_4 – як такий, що 22.02.2025 року здався в полон; ОСОБА_5 – як такий, 22.02.2025 року зник безвісти захисту Батьківщини.
17.03.2025 року позивачка звернулась до відділення поліції №1 Шептицького районного відділу поліції ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення в якій описала обставини зникнення безвісти її чоловіка. За результатами розгляду заяви було внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань про вчинення криміального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (кримінальне провадження номер 12025141280000060 від 17.03.2025 року). Після вказаних подій Позивачка звернулась до в/ч НОМЕР_2 про виплату належного грошового забезпечення її чоловіка, сержанта ОСОБА_2 , проте відповіді так і не отримала. Листом від 17.09.2025 року №909/14341 у відповідь на адвокатський запит із вих. №408 в/ч НОМЕР_2 надала витяг із наказу командира в/ч НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) від 30.07.2025 року №2423 «Про відмову у виплаті грошогово забезпечення члену родини (або особі, яка прирівнюється до неї) зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ».
Позивачка вважає, що військова частина НОМЕР_2 неналежним чином провела службове розслідування за фактом зникнення безвісти її чоловіка, оскільки четверо військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які 22.02.2025 року виконували те ж саме бойове завдання та всі разом перебували на одній позиції станом на сьогодні за результатами службових розслідувань перебувають у різних правових статусах (добровільно здались в полон, безвісти зниклий). На підставі цих неправомірних дій військової частини, що полягають у безпідставному звинуваченні ОСОБА_2 у добровільній здачі в полон, Позивачці було відмовлено у виплаті грошового забезпечення її чоловіка, який зник безвісти.
Ухвалою суду від 09.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що в період із 17.06.2024 ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира відділення взводу протитанкових ракетних комплексів механізованого батальйону, що у свою чергу підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 17.06.2024 №169 та від 01.08.2024 №217.
22.02.2025 військовослужбовці військової частини НОМЕР_2 , серед яких також був і ОСОБА_2 , виконуючи бойове завдання на визначеній позиції поблизу населеного пункту Лебедівка Курської області російської федерації були розстріляні ворогом під час штурмових дій. Враховуючи той факт, що внаслідок інтенсивних бойових дій евакуювати тіла загиблих військовослужбовців не було можливості, командиром військової частини НОМЕР_2 на підставі рапорту майора ОСОБА_6 , тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 , було призначено службове розслідування за фактом зникнення безвісти 22.02.2025 сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 та молодшого сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 .
За результатами проведеного службового розслідування, висновки якого зафіксовані в акті службового розслідування було встановлено, що ОСОБА_2 добровільно здався в полон 22.02.2025 в районі населеного пункту Лебедівка Курської області Російської Федерації. У свою чергу результати службового розслідування затверджені наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 25.03.2025 №612 «Про результати службового розслідування за фактом зникнення безвісти 22.02.2025 сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 та молодшого сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 », та згідно з яким ОСОБА_2 вважається таким, що добровільно здався в полон 22.02.2025 в районі населеного пункту Лебедівка Курської області російської федерації.
Зауважує, що вищезгаданий наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 25.03.2025 №612, який був виданий за результатами проведення службового розслідування та який є актом індивідуальної дії, що породжує певні права та обов`язки, станом на момент розгляду заяви позивачки щодо виплати їй належного грошового забезпечення ОСОБА_2 не був скасованим у судовому порядку та не вважався таким, що втратив чинність.
Під час розгляду заяви позивачки, командир військової частини НОМЕР_2 діючи в межах наданих повноважень, а в даному випадку у відповідності до пункту 4 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 № 449 ), яким встановлено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам, зокрема, у разі з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства. Тобто, враховуючи той факт, що проведеним службовим розслідуванням було з`ясовано обставини добровільної здачі ОСОБА_2 в полон, результати якого у свою чергу були затверджені наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 25.03.2025 №612 та враховуючи той факт, що даний наказ на момент розгляду командиром військової частини НОМЕР_2 заяви позивачки про виплату їй належного грошового забезпечення її чоловіка – ОСОБА_2 не був скасованим у судовому порядку та не вважався таким, що втратив чинність, слідує, що виданий наказ командиром військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) від 30.07.2025 №2423 «Про відмову у виплаті грошового забезпечення члену родини (або особі яка прирівнюється до неї) зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 », є правомірним. Просить відмовити в задоволенні позову.
У відповіді на відзив представниця позивачки, зокрема вказує, що питання щодо встановлення фактів та вини особи за фактом добровільної здачі в полон віднесено до компетенції органів досудового розслідування та відповідного суду, який розглядає обвинувальний акт. При цьому, до повноважень відповідача, зокрема, не входить кваліфікація злочину та проведення досудового розслідування, тому матеріали службового розслідування не мають вирішального впливу для прийняття рішення про призупинення (відмову) у виплаті грошового забезпечення позивачці.
Вказує, що відповідно до п. 3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25.03.2025 №612 було наказано: «Заступнику командира 1 стрілецького батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_5 направити копію матеріалів службового розслідування до територіального управління Державного бюро розслідувань для прийняття процесуального рішення та повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до органу управління Військової служби правопорядку та відповідної спеціалізованої прокуратури у сфері оборони за місцем вчинення правопорушення до відома». Проте, Відповідач не звертався до ТУ ДБР, Військової служби правопорядку та відповідної спеціалізованої прокуратури у сфері оборони із копіями матеріалів службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , що свідчить про те, що станом на сьогодні не відбувається з`ясування обставин добровільної здачі в полон чоловіка Позивачки, а отже відмова у виплаті їй грошового забезпечення на цій підставі є незаконною. Твердження про те, що відповідач не звертався до цих органів не заперечується самим Відповідачем, а також підтверджується відповіддю військової частини НОМЕР_2 №909/12429 від 10.08.2025 року на адвокатський запит ОСОБА_7 за вих. №348 від 01.08.2025 року та матеріалами справи, зокрема відсутністю доказів такого звернення та результатів розгляду відповідної заяви у першій заяві по суті справи – відзиві на позовну заяву. Доказів наявності у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення «добровільна здача в полон» як станом на день подання Позивачкою заяви про виплату грошового забезпечення її чоловіка військовослужбовця, так і станом на день подання відзиву на позовну заяву, відповідачем до суду не надано. Відповідно, підстави вважати, що військовослужбовець ОСОБА_2 добровільно здався в полон, відсутні. Тобто, відмова у виплаті грошового забезпечення за цією підставою є неправомірною.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 19.04.2022, виданого Радехівським відділом РАЦС у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено шлюб 19.04.2022 року.
В період із 17.06.2024 ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира відділення взводу протитанкових ракетних комплексів механізованого батальйону, що свою чергу підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 17.06.2024 №169 та від 01.08.2024 №217.
Відповідно до сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 №17 від 28.02.2025 сержант ОСОБА_2 зник безвісти 22.02.2025 в районі населеного пункту Лебедівка Курської області російської федерації.
Згідно Акту службового розслідування військової частини НОМЕР_2 від 25.03.2025 та наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 25.03.2025 №612, зокрема, обілкувати сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 як такого, що 22.02.2025 добровільно здався в полон в районі н.п. Лебедівка Курської області російської федерації.
Позивачка вказує, що звернулась до відповідача про виплату належного грошового забезпечення її чоловіка, проте відповіді не отримала.
Листом від 17.09.2025 №909/14341, наданим у відповідь на адвокатський запит, відповідач надав витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно господарської діяльності) від 30.07.2025 №2423 «Про відмову у виплаті грошового забезпечення члену родини (або особі, яка прирівнюється до неї) зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ».
Згідно зазначеного наказу, позивачці відмовлено у виплаті належного грошового забезпечення її чоловіка, безвісти зниклого сержанта ОСОБА_2 . 
Вважаючи протиправним наказ відповідача від 30.07.2025 №2423, позивачка звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Частиною 6 ст. 9 Закону № 2011-XII визначено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок №260, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ХХХ Поряду № 260 у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Компенсація за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців, у разі їх загибелі (смерті), виплачується відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2024 року № 37.
Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець (п. 3 Порядку №260).
Механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці), особі (особам), визначеній (визначеним) військовослужбовцем в особистому розпорядженні, складеному на випадок захоплення в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, про виплату грошового забезпечення особі (особам) за його вибором із зазначенням розмірів часток таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону), та особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - визначені особи) визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 2 Порядку № 884 визначено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копія паспорта громадянина України або копія тимчасового посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - копія паспортного документа іноземця або копія документа, що посвідчує особу без громадянства, копія посвідки на постійне/тимчасове проживання, копія посвідчення біженця або копія іншого документа, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України);
копія документа, що засвідчує реєстрацію заявника у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (картка платника податків), або дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків із зазначеного Реєстру, внесені до паспорта громадянина України (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті);
копія свідоцтва про шлюб або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу - для виплати грошового забезпечення дружині (чоловікові);
копія свідоцтва про народження дитини або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження - для виплати грошового забезпечення законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей військовослужбовців;
копія документа, що підтверджує:
- призначення особи опікуном, піклувальником малолітньої (неповнолітньої) дитини військовослужбовця, усиновлення такої дитини, - для виплати грошового забезпечення законним представникам на малолітніх (неповнолітніх) дітей військовослужбовців або дітей військовослужбовців з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку);
- призначення військовослужбовця опікуном, піклувальником повнолітніх дітей, рідних братів (сестер) чи їх усиновлення, - для виплати грошового забезпечення повнолітнім дітям військовослужбовців, їх рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці;
- встановлення інвалідності, - для виплати грошового забезпечення дітям військовослужбовців з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам;
копія свідоцтва про народження військовослужбовців або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження - для виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовців;
копія рішення суду про поновлення батьківських прав - для виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовців, які були позбавлені батьківських прав стосовно військовослужбовців;
копія свідоцтва про смерть особи, яка має право на отримання грошового забезпечення (за наявності), - для перерахунку частки виплати грошового забезпечення;
інформація про назву банку та номер поточного банківського рахунка (у форматі IBAN) - для зарахування грошового забезпечення визначеній особі.
Згідно пунктів 4, 5 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення.
Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі: документів, визначених у пункті 3 цього Порядку; інформації, отриманої з державних реєстрів; копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності).
Рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення у письмовій формі доводиться до відома заявника протягом 15 календарних днів з дня подання заяви про виплату з обов`язковим зазначенням підстави у разі відмови у такій виплаті.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам у разі:
подання заяви про виплату особами, не передбаченими в пункті 1 цього Порядку, а також визначеними особами, які мають (набули) громадянство Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або постійно проживають на території таких країн, або засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;
з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
Виплата визначеним особам грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) щодо:
військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон або до дня їх звільнення з полону (дати складення актового запису про смерть) включно;
військовослужбовців, зниклих безвісти, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або дати складення актового запису про смерть включно.
В усіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини (установи, організації).
У разі коли заява про виплату надійшла до військової частини (установи, організації) до дня з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, або до дати складення актового запису про смерть, сума виплаченого визначеним особам грошового забезпечення в розмірах, які діяли на дату виплати згідно із законодавством, поверненню не підлягає.
Грошове забезпечення виплачується визначеним особам шляхом перерахування коштів уповноваженими органами на рахунки в банківських установах, зазначених у заявах про виплату.
Належне до виплати грошове забезпечення зберігається за визначеними особами в розмірах частки, встановленої відповідно до абзаців другого - четвертого пункту 6 цього Порядку, але не більше ніж до дня, визначеного в абзацах другому і третьому цього пункту.
Збереження належного, але не виплаченого, грошового забезпечення за військовослужбовцями (визначеними особами) здійснюється військовою частиною (установою, організацією) за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні шляхом зарахування сум грошового забезпечення на депозитні рахунки в органах Казначейства. У разі збереження сум грошового забезпечення понад три роки і більше такі суми сплаті до відповідних бюджетів не підлягають.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців (визначеним особам) здійснюється до з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
Згідно пунктів 5, 6 Порядку № 884 обов`язок щодо з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства. та вирішення питання щодо призначення або непризначення виплати грошового забезпечення, додаткових та інших видів грошового забезпечення, покладається саме на командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
При цьому, однією з підстав для відмови у виплаті грошового забезпечення є з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
Суд звертає увагу, що відповідальність за добровільну здачу в полон передбачена ст. 430 Кримінального кодексу України (добровільна здача в полон через боягузтво або легкодухість - карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років). Водночас, чинне законодавство не містить визначення поняття «добровільної здачі в полон».
В науково-практичному коментарі до Кримінального кодексу України визначено, що під добровільною здачею в полон розуміють добровільний перехід військовослужбовця, який навмисно перестав чинити опір ворогу, хоча мав фізичну можливість це робити, під владу противника. Об`єктом злочину є встановлений порядок несення військової служби під час бойових дій, який виключає добровільну здачу в полон. Об`єктивна сторона злочину включає декілька ознак. Головною з них є здача в полон, вона може бути виражена як у формі дії, так і бездіяльності.
Вчинення злочину розпочинається з того, що військовослужбовець припиняє опір ворогові з метою здатися у полон. Це може проявлятися у тому, що військовослужбовець перед ворогом складає зброю, не застосовує її, подає противнику знаки, які свідчать про його намір здатися в полон (піднімає білий прапор, піднімає руки вгору, робить усні заяви про здачу в полон тощо), із зброєю чи без зброї виходить з місця дислокації власних військ та переходить у місця дислокації військ ворога, залишається на місці бою під виглядом пораненого чи вбитого, очікуючи захоплення в полон, у той час коли його підрозділ переходить на нові позиції. Злочин вважається закінченим з моменту здійснення переходу військовослужбовця під владу противника. Саме з цього моменту він вважається військовополоненим (ст. 5 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949р.). Іншою ознакою об`єктивної сторони злочину є наявність у військовослужбовця фізичної можливості продовжувати опір. Здача в полон утворює склад злочину лише тоді, коли вона вчинена добровільно. Добровільність означає, що особа, яка здалася в полон, зробила це в силу свого бажання, при умові, коли мала можливість запобігти полону, продовжуючи чинити опір ворогу, хоча б і ціною свого життя. При відсутності такої можливості здачу в полон не можна вважати добровільною. Здача в полон може мати місце як у районі бойових дій, так і в своєму районі, а також у тилу ворога. Суб`єктивна сторона злочину включає вину у формі прямого умислу, коли винний усвідомлює, що його дії або бездіяльність приведуть до полону, і бажає цього. Окрім того, суб`єктивна сторона злочину може мати і спеціальні мотиви - боягузтво або легкодухість, про що прямо зазначено у диспозиції статті. Боягузтво є наслідком страху військовослужбовця за своє життя у небезпечній ситуації. Легкодухість характеризує слабкість духу та волі військовослужбовця, низький рівень його морально-психологічних якостей. Як правило, обидві ознаки переплітаються та взаємно доповнюють одна одну. Правильний аналіз суб`єктивної сторони дозволяє розмежувати здачу в полон та державну зраду. Саме за наявністю спеціальних мотивів можна дати правильну кваліфікацію, оскільки склади цих злочинів за об`єктивною стороною можуть збігатися. Здача в полон з метою допомоги ворогу в досягненні ним агресії є державною зрадою. Суб`єктом злочину може бути будь-який військовослужбовець Збройних Сил України та інших військових формувань.
Суд наголошує, що в Україні діє презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічні положення закріплені у статті 17 Кримінального процесуального кодексу України.
Отже, питання щодо встановлення обставин та вини особи за фактом добровільної здачі в полон віднесено до компетенції органів досудового розслідування та відповідного суду, який розглядає обвинувальний акт. При цьому, до повноважень відповідача, зокрема, не входить кваліфікація злочину та проведення досудового розслідування.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут; в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 83 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ст. 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. У кожному випадку вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень вимог Закону України «Про запобігання корупції» з метою виявлення причин та умов, що сприяли його вчиненню, службове розслідування призначається командиром самостійно або проводиться за його рішенням за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.
У частині 1 статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (ч.4 ст.85 Дисциплінарного статуту).
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 р. за № 1503/31371 (далі - Порядок № 608).
Пунктом 1 розділу I Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування може призначатися у разі:
невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
За результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини (п. 1 р. V Порядку № 608).
Відповідно до пункту 1 розділу VI Порядку № 608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (п. 6 р.VI Порядку № 608).
Водночас, порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).
Пунктом 144-1 Положення № 1153/2008 встановлено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України (п. 144-2 Положення № 1153/2008).
Суд звертає увагу, що в силу приписів пункту 144-1 Положення № 1153/2008 призупинення військової служби, а відтак і припинення виплати грошового забезпечення, пов`язується із днем внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Як свідчать матеріали справи, комісією відповідача з проведення службового розслідування (Актом службового розслідування від 25.03.2025) встановлено, що, зокрема, сержант ОСОБА_2 22.02.2025, під час штурмових дій противника, перебуваючи на лінії бойового зіткнення, добровільно здався в полон на околиці н.п. Лебедівка Курської області рф. Вважається зниклим безвісти з 22.02.2025. 
Виходячи з матеріалів службового розслідування, комісія відповідача зробила висновок, що вина сержанта ОСОБА_2 виражається у формі прямого умислу, в умовах воєнного стану; в діях зазначеного військовослужбовця вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 440 Кримінального кодексу України (добровільна здача в полон). 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 25.03.2025 №612 «Про результати службового розслідування за фактом зникнення безвісти 22.02.2025 сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 та молодшого сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 » наказано:
- начальнику відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 - облікувати сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 , командира відділення взводу протитанкових ракетних комплексів НОМЕР_4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 та молодшого сержанта військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 , оператора-розвідника взводу протитанкових ракетних комплексів 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 » як таких, що 22 лютого 2025 року добровільно здались в полон в районі н.п. Лебедівка Курської області Російської Федерації (п. 2.1 наказу №612);
- заступнику командира 1 стрілецького батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_2 направити копію матеріалів службового розслідування до територіального управління Державного бюро розслідувань для прийняття процесуального рішення та повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до органу управління Військової служби правопорядку та відповідної спеціалізованої прокуратури у сфері оборони за місцем вчинення правопорушення до відома (п. 3 наказу №612).
За результатами розгляду заяви позивачки, відповідачем прийнято оскаржуване рішення (наказ №2423 від 30.07.2025) про відмову у виплаті їй належного грошового забезпечення її чоловіка, безвісти зниклого сержанта ОСОБА_2 . 
Суд звертає увагу, що жодних доказів звернення відповідача до територіального управління Державного бюро розслідувань як і доказів наявності у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 430 КК України (добровільна здача в полон) як станом на день прийняття військовою частиною НОМЕР_2 оскаржуваного наказу №2423 від 30.07.2025 про відмову позивачці у виплаті грошового забезпечення чоловіка, так і станом на день судового розгляду справи, відповідачем до суду не надано.
Таким чином, відповідачем не виконано вимоги п. 144-1 Положення № 1153/2008 в частині призупинення військової служби ОСОБА_2 , а також не виконано вимоги пунктів 4, 5 Порядку № 884 щодо з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця ОСОБА_2 у полон перед прийняттям рішення щодо виплаті позивачці грошового забезпечення.
За вказаних обставин, оскаржуваний наказ відповідача №2423 від 30.07.2025 про відмову позивачці у виплаті грошового забезпечення є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Крім того, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Фактично, необхідною передумовою застосування частини 2 статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, з метою ефективного захисту порушеного права позивачки, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №2423 від 30.07.2025 року «Про відмову у виплаті грошового забезпечення члену родини або особі яка прирівнюється до неї зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 » в частині, що стосується дружини безвісти зниклого сержанта Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )– ОСОБА_1 , зобов`язавши Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , починаючи з 22.02.2025 року, належне грошове забезпечення, у тому числі додаткову грошову винагороду її чоловіка - сержанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року.
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову повністю.
Що стосується судового збору, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такий підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) №2423 від 30.07.2025 року «Про відмову у виплаті грошового забезпечення члену родини або особі яка прирівнюється до неї зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 » в частині, що стосується дружини безвісти зниклого сержанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )– ОСОБА_1 ;
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), починаючи з 22.02.2025 року, належне грошове забезпечення, у тому числі додаткову грошову винагороду її чоловіка - сержанта військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн. 96 коп. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 09.07.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович