ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 918/872/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача - Дячук І.В.
відповідача - Мазур О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної екологічної інспекції Поліського округу
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 (у складі колегії суддів: Маціщук А.В. (головуючий), Бучинська Г.Б., Філіпова Т.Л.)
за позовом Державної екологічної інспекції Поліського округу
до Костопільської міської ради
про стягнення 4 888 086,39 грн шкоди
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 17.09.2025 Державна екологічна інспекція Поліського округу (далі - ДЕІ, Позивач, Скаржник) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до Костопільської міської ради (далі - Рада, Відповідач) про стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок вирубки дерев, у сумі 4 888 086,39 грн.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 позов ДЕІ задоволено та стягнуто з Ради 4 888 086,39 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок вирубки дерев.
2.2. При цьому суд погодився з доводами ДЕІ про наявність підстав для стягнення з Відповідача заявленої суми, зокрема на підставі норм Лісового кодексу України, які покладають обов`язок відшкодування такої шкоди на місцеві ради. Суд першої інстанції виснував, що в діях Ради наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема: факт неправомірної поведінки, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вина, що підтверджується Актом за результатами проведення огляду (обстеження) місця заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу від 07.02.2025 та польовою переліковою відомістю зрізаних дерев на земельній ділянці комунальної власності Ради.
2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 задоволено апеляційну скаргу Ради, рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026 скасовано та ухвалено нове про відмову у позові.
2.4. Суд апеляційної інстанції обґрунтував свою постанову тим, що Позивачем не надано допустимих, достовірних та вірогідних доказів на підтвердження відповідальності саме Костопільської міської ради за шкоду, завдану навколишньому природному середовищу. Апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції не надано належної оцінки підставам для стягнення з Ради 4 888 086,39 грн шкоди.
2.5. ДЕІ не погодилася з такою постановою суду апеляційної інстанції та оскаржила її в касаційному порядку.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 19.06.2026 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. У своїй касаційній скарзі ДЕІ просить Суд скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 та залишити в силі рішення Господарського суду Рівненської області від 20.01.2026.
3.3. Підставами касаційного оскарження Позивач визначив ухвалення апеляційним судом постанови від 28.04.2026 з неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 4, 107 Лісового Кодексу України, статті 19 Земельного кодексу України, статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", статті 1166 Цивільного кодексу України, пункту 11 Порядку організації та проведення огляду (обстеження) місця заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу внаслідок надзвичайних ситуацій, подій, збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2023 № 783 (далі - Порядок №783)), процесуального права (статей 79, 86, 236, 269 Господарського процесуального кодексу України) та без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладених у:
- постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 та постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 03.12.2020 у справі № 925/27/18, від 19.12.2025 у справі № 915/222/24 (принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи; цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони; одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує; така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний);
- постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, від 26.07.2022 у справі № 924/883/21, від 18.05.2023 у справі № 914/669/22, від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23, від 06.05.2025 у справі № 918/710/24, від 23.09.2025 у справі № 906/994/24 (акт перевірки (обстеження) є належним та основним доказом встановлення факту правопорушення у сфері охорони навколишнього природного середовища; відповідальність органу місцевого самоврядування за частиною другою статті 107 Лісового кодексу України не залежить від форми власності чи цільового призначення земельної ділянки, на якій виявлено незаконну вирубку дерев; відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про самозалісення земельної ділянки не спростовує встановленого актом обстеження факту її вкриття лісовою рослинністю та не виключає відповідальності органу місцевого самоврядування за шкоду, заподіяну лісу);
- постановах Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 20.01.2021 у справі № 916/759/20, від 24.07.2024 у справі № 646/857/18 та від 10.09.2025 у справі № 906/127/24 (прийняття апеляційним судом нових доказів можливе лише у виняткових випадках за наявності об`єктивних причин їх неподання до суду першої інстанції, доведення яких покладається на учасника справи; апеляційний суд зобов`язаний мотивувати наявність таких виняткових обставин; відсутність доказів на момент ухвалення рішення судом першої інстанції виключає можливість їх прийняття апеляційним судом, а недотримання зазначених вимог порушує принципи змагальності, правової визначеності та передбачуваності правозастосування).
3.4. У відзиві на касаційну скаргу Рада просить Суд закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ДЕІ, а у разі розгляду касаційної скарги по суті - залишити її без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 - без змін.
При цьому Рада спростовує всі доводи ДЕІ, викладені останньою у позові та у касаційній скарзі, та зазначає про законність і обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції.
3.5. У подальшому 10.07.2026 ДЕІ надала Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу Ради, а остання, в свою чергу - додаткові пояснення, що за своїм змістом є запереченням на відповідь на відзив (12.07.2025), на які 17.07.2026 Скаржник надіслав свої заперечення.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. 28.01.2025 через електронний сервіс "ЕкоЗагроза" надійшло електронне звернення про знищення та пошкодження (масову вирубку) дерев на землях запасу Костопільської об`єднаної територіальної громади. При цьому зазначено про приблизний розмір рубки (3-4 га) та наведено її координати.
4.2. Опрацювавши звернення, 30.01.2025 ДЕІ повідомила Раду про необхідність залучення її представника для проведення спільного огляду території, на якій можливо наявні порушення вимог природоохоронного законодавства, і листом від 04.02.2025 Рада надала ДЕІ кандидатури представників для проведення такого обстеження.
4.3. Наказом від 05.02.2025 "Про проведення огляду (обстеження) за зверненням ОСОБА_1 на веб-сайт "ЕкоЗагроза" ДЕІ доручила визначеним фахівцям у термін з 06.02.2025 по 19.02.2025 провести огляд (обстеження) місця заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу за визначеними координатами, за результатами якого забезпечити належне складання відповідних матеріалів.
4.4. 07.02.2025 державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Поліського округу у присутності головного спеціаліста відділу з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Ради було складено та підписано Акт за результатами проведення огляду (обстеження) місця заподіяння шкоди навколишньому природньому середовищу внаслідок надзвичайних ситуацій, подій, збройної агресії російської федерації № 210/003708 (далі - Акт), який досліджений судами з долученням його копії до матеріалів справи. У Акті зазначено, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту села Яполоть та відноситься до земель комунальної власності Костопільської міської ради з кадастровим номером 5623487800:05:002:0389. На земельній ділянці виявлено рубку сироростучих дерев різних порід та діаметрів.
Як зазначили суди, у пункті № 1 Акта "Земельні ресурси" відсутні будь які записи, зокрема, відсутнє викопіювання з картографічного матеріалу у вигляді, що дає змогу однозначно ідентифікувати місце розташування земельної ділянки, відсутні записи про категорію земельної ділянки за основним цільовим призначенням, відсутні записи про вид цільового призначення земельної ділянки, відсутня план-схема земельної ділянки. У пункті 5 Акта "Рослинний світ" вказано, що на земельній ділянці виявлено рубку сироростучих дерев різних порід та діаметрів в кількості 1554 штук.
4.5. До Акта додано польову перелікову відомість зрізаних дерев на земельній ділянці комунальної власності Костопільської міської ради з кадастровим номером 5623487800:05:002:0389 № 1 від 07.02.2025, у якій відображено діаметри пнів у корі біля шийки кореня, категорію придатності (сироростучі, сухостійні), породу дерев, їх кількість. Перелікову відомість підписано державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Поліського округу та, водночас, не підписано представником Ради. 
4.6. На підставі вказаного Акта Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Поліського округу здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної порубкою дерев за межами населених пунктів, відповідно до додатку № 1 до Порядку проведення індексації такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 (далі - Порядок № 665). Згідно з таким розрахунком розмір шкоди становить 4 888 086,39 грн. 
4.7. Як встановили суди, інші розрахунки завданої шкоди не виконувались.
4.8. 25.02.2025 ДЕІ повідомила заявника про встановлення факту вирубки дерев в ході обстеження земельної ділянки за вказаними ним у зверненні координатами та підготовку матеріалів для скерування до правоохоронних органів з метою встановлення осіб, які вчинили вирубку дерев, та притягнення винних до відповідальності. Враховуючи, що подія не відноситься до збройної агресії російської федерації, заявнику роз`яснено, що його зверненню на сервісі фіксації присвоєно статус "неверифіковано".
4.9. У подальшому листом від 05.03.2025 ДЕІ повідомила Головне управління Національної поліції в Рівненській області про встановлення факту незаконної вирубки сироростучих дерев породи сосна в кількості 1 554 штук на земельній ділянці комунальної власності Костопільської міської ради за межами населеного пункту Яполоть Рівненського району та просила надати кваліфікацію встановленому порушенню та вжити відповідні заходи реагування. До такого листа були долучені копія Акта від 07.02.2025, копія розрахунку шкоди та копія звернення громадянина від 28.01.2025.
4.10. 10.04.2025 Відділення поліції надало ДЕІ інформацію про проведення ним перевірки щодо незаконної вирубки, в ході якої відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені та осіб, причетних до вирубки дерев, не встановлено.
4.11. У подальшому 29.07.2025 ДЕІ направила на адресу Ради претензію про відшкодування збитків на суму 4 888 086,39 грн та запропоновала у місячний термін відшкодувати їх у добровільному порядку на спеціальний рахунок місцевого бюджету "Грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності". У свою чергу Костопільська міська рада на претензію не відреагувала.
4.12. Після відкриття провадження у цій справі Рада також зверталася до органів Національної поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо незаконної вирубки лісу. Вказана заява розцінена Позивачем як визнання Радою стверджуваного порушення, проте суди такий довід ДЕІ оцінили критично та зазначили, що така заява може бути спрямована на проведення перевірки та виявлення конкретних осіб, винних у порубці лісу. 
Також суди вказали про відсутність у матеріалах справи відомостей про результати розгляду органами поліції звернення Ради.
4.13. Оскільки Рада нараховану Позивачем шкоду не сплатила, останній звернувся до суду з позовом про її стягнення у примусовому порядку. 
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Спірні відносини, що виникли між сторонами цієї справи, регулюються Конституцією України, Лісовим кодексом України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
5.3. Статтею 16 Конституції України встановлено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Частиною першою статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
5.4. Стаття 2 Лісового кодексу України визначає лісові відносини як суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Суб`єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України.
5.5. Ліс - тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (стаття 1 Лісового кодексу України).
5.6. Відповідно до частини третьої статті 1 Лісового кодексу України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
5.7. Статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і ті, що не використовуються в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), знаходяться під державною охороною.
Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (частини третя, четверта статті 7 Лісового кодексу України).
5.8. Наведені вище норми свідчать про наявність обов`язку держави по здійсненню охоронної функції лісів через компетентні органи.
5.9. За обставинами справи підставою звернення ДЕІ з позовом у цій справі саме до Костопільської міської ради стало те, що земельна ділянка, на якій вчинена вирубка, є комунальною власністю (власністю Відповідача). Наведене підтверджується наявною у справі інформацією Головного управління Держгеокадстру у Рівненській області про земельну ділянку з кадастровим номером 5623487800:05:002:0389: площа 4,1774 га, категорія земель землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення земельні ділянки запасу, власник Костопільська міська рада.
5.10. Так право комунальної власності на ліси закріплено в статті 9 Лісового кодексу України, яка передбачає, що право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. 
Водночас стаття 86 Лісового кодексу України покладає забезпечення охорони і захисту лісів на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів. Вказана норма також встановлює, що організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
5.11. Частина третя статті 13 Основного Закону - Конституції України проголошує, що власність зобов`язує та не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
5.12. Отже, Костопільська міська рада Рівненської області наділена повноваженнями власника земельної ділянки з кадастровим номером 5623487800:05:002:0389, її (Ради) права та обов`язки унормовані вищевказаними законодавчими нормами, згідно яких саме Відповідач має організовувати охорону та захист лісів, у тому числі і від незаконних рубок.
5.13. Як встановили суди, при зверненні через веб-ресурс фіксації фактів заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу "ЕкоЗагроза" заявник просив перевірити масову вирубку дерев на землях запасу Костопільської ОТГ, додавши при цьому фотоматеріали та вказавши кадастровий номер земельної ділянки 5623487800:05:002:0388. При цьому заявник зазначив про необхідність взяти до уваги координати 50.989486, 26.209850, хоча у самому зверненні вказано 50.989240633009, 26.209721724141.
Проте такі документи як Акт, Польова перелікова відомість, Розрахунок розміру шкоди містять вказівку саме на кадастровий номер земельної ділянки 5623487800:05:002:0389. 
5.14. Така суперечність пояснюється, зокрема, відсутністю на спірній ділянці з`єднання з мережею Інтернет. Вказана обставина врахована судом першої інстанції як така, що пояснює можливе некоректне зазначення певних даних про земельну ділянку та ймовірність незначної похибки, зокрема у кадастровому номері. Також місцевий господарський суд врахував, що в Акті, крім кадастрового номера земельної ділянки 5623487800:05:002:0389, який Рада ставить під сумнів, також зазначено координати 50.989240633009, 26.209721724141, що відповідають наданим заявником при зверненні.
Проаналізувавши вказані докази у сукупності, суд першої інстанції виснував, що пріоритетними є координати 50.989240633009, 26.209721724141 (50.989486, 26.209850), що однаково вказують на земельну ділянку з кадастровим номером 5623487800:05:002:0389, та які можна встановити з відкритих пошукових джерел, а також відображені та відповідають наявним у матеріалах справи знімкам з сайту kadastrova-karta.сom.
5.15. Проте суд апеляційної інстанції вказані неточності оцінив як недоведення ДЕІ важливої обставини у справі - факту вирубки саме на означеній земельній ділянці. При цьому на спростування вказаної обставини апеляційний суд не навів жодного належного та допустимого доказу, чим не дотримався важливого процесуального принципу доказування з урахуванням вірогідності доказів.
Так апеляційний суд зазначив про можливе часткове накладання спірної земельної ділянки на іншу ділянку, що нібито перебуває у постійному користуванні сільськогосподарського кооперативу, та поклав це в основу судового рішення про відмову у позові. 
Проте суд ухилився від обов`язку встановити ймовірність та інші обставини такого накладення, зокрема і для задоволення позовних вимог у тій частині, що не викликають сумнівів та заперечень. Як наслідок, ймовірне незначне накладення земельних ділянок стало підставою для відмови у позові в повному обсязі, що не відповідає принципу розумності та співмірності.
5.16. Крім того поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася відсутність будь-яких заперечень чи зауважень представника Ради до Акту (зокрема і щодо кадастрового номера земельної ділянки), а також чинність та дійсність такого Акту. 
Верховний Суд звертає увагу, що Акт, у якому зафіксовано факт правопорушення та який відповідно до статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" є основним документом, що фіксує факт проведення планових, позапланових перевірок суб`єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства, зокрема у сфері охорони навколишнього природного середовища. Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, від 26.07.2022 у справі № 924/883/21, від 18.05.2023 у справі № 914/669/22 та інших.
5.17. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що Акт підписаний представником Ради без зауважень і заперечень, місцевий господарськи суд обґрунтовано виснував про відсутність претензій Відповідача до порядку проведення огляду місця правопорушення, змісту Акта та зафіксованих у ньому фактів.
Водночас апеляційний господарський суд не навів належних доказів на противагу та на спростування встановлених Актом обставин, передчасно зазначивши про недоведеність ДЕІ підстав для задоволення позову.
5.18. В такий спосіб, не заперечуючи необхідності доведення стороною обставин справи, на які вона посилається, Верховний Суд зазначає і про необхідність належного спростування таких обставин у разі їх відхиленні при ухваленні судового рішення.
5.19. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 63, 64 Лісового кодексу України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб (частина перша статті 86 Лісового кодексу України).
5.20. Частиною четвертою статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Частина перша статті 69 цього ж Закону встановлює, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. При цьому відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
5.21. Відповідно до частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
5.22. Відповідно до статті 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ) знаходяться під державною охороною. Статтею 15 цього Закону визначено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173 Цивільного кодексу України).
5.23. За обставинами цієї справи № 918/872/25 визначальною є бездіяльність Ради, яка полягає у невжитті заходів щодо збереження рослинного світу та відтворення лісів та підтверджується нормами частини першої статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", яка відносить до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад здійснення контролю за додержанням природоохоронного законодавства, використанням і охороною природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.
5.24. Статтею 86 Лісового кодексу України органи місцевого самоврядування включено до переліку органів, що здійснюють організацію охорони і захисту лісів, яка, у свою чергу, передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
5.25. З урахуванням наведеного нормативно-правового регулювання та враховуючи досліджені у справі обставини, місцевий господарський суд дійшов висновку, що в діях Костопільської міської ради наявні всі елементи складу цивільного правопорушення: факт неправомірної поведінки, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вина, що підтверджується, зокрема, Актом та Польовою переліковою відомістю зрізаних дерев на земельній ділянці комунальної власності Костопільської міської ради від 07.02.2025. 
Як наслідок, суд зазначив про порушення Радою вимог природоохоронного законодавства внаслідок власної бездіяльності та не забезпечення належної реалізації функції державного нагляду згідно вимог норм чинного законодавства. З урахуванням того, що Рада не спростувала належними та допустимими доказами свою вину та наявність порушення, Господарський суд Рівненської області ухвалив рішення від 20.01.2026 про стягнення з неї завданих збитків на підставі частини другої статті 107 Лісового кодексу України, згідно якої шкода, заподіяна лісу, не наданому в користування, у разі невстановлення осіб, винних у заподіянні шкоди, відшкодовується органом місцевого самоврядування, у межах території якого знаходиться ліс, якому була заподіяна шкода.
5.26. У свою чергу Північно-західний апеляційний господарський суд, скасовуючи вищевказане рішення своєю постановою від 28.04.2026 та відмовляючи у задоволенні позову повністю (навіть не в частині позовних вимог щодо "накладеної" земельної ділянки), не навів достатніх спростувань обставинам та доказам, наведеним судом першої інстанції. Така ситуація вказує на формальний підхід суду апеляційної інстанції до перегляду справи та на недостатнє обґрунтування його постанови про відмову у позові, що, у свою чергу, свідчить про часткове підтвердження доводів Скаржника.
Прийшовши до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, апеляційний суд ухилився і від перевірки здійсненого ДЕІ розрахунку завданої вирубкою дерев шкоди.
5.27. Як наслідок, Верховний Суд приходить до висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до цього суду.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог статей 236, 238, 282 Господарського процесуального кодексу України в частині належної оцінки доводам Позивача та наведеним у його відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях нормам права; на підставі наданих доказів не встановив обставин дотримання сторонами справи принципів справедливості та добросовісності, не здійснив правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин.
6.3. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.4. З огляду на викладене касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до апеляційного господарського суду.
6.5. Пунктом 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
6.6. Згідно з частиною четвертою статті 310 Господарського процесуального кодексу України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
6.7. З огляду на те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази, а фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та впливають на висновки щодо наявності/відсутності підстав для покладення на Раду обов`язку відшкодувати спричинені збитки, не встановлені, Верховний Суд погоджується з відповідними доводами Скаржника, тому постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у цій справі підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.
6.8. Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід урахувати наведене у цій постанові, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Відповідно до статті 315 Господарського процесуального кодексу України у постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
7.2. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
7.3. Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції Поліського округу задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у справі № 918/872/25 скасувати.
3. Справу № 918/872/25 передати на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко