ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року | м. Одеса | Справа № 915/1278/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" – Табула О.М.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" – Кравченко О.Б., Глушко Д.В.,
розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026, прийняте суддею Семенчук Н.О., м. Миколаїв, повний текст складено 16.01.2026,
у справі №915/1278/21
за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон"
про стягнення 643 129,71 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 р. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 643129,71 грн, з яких: 568476,05 грн – основний борг, 18774,03 грн – 3% річних та 55879,63 грн – інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що належні відповідачеві вантажні судна у період з квітня місяця по червень місяць 2020 року, здійснюючи комерційні вантажні рейси, проходили судноплавними каналами, у зв`язку з чим позивачем відповідно до вимог чинного законодавства були нараховані канальний збір і збір за послуги з регулювання руху суден, від повної та своєчасної сплати яких Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" протиправно ухиляється.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 30.08.2021 відкрито провадження у справі №915/1278/21.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026 у справі №915/1278/21 (суддя Семенчук Н.О.) частково задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 163494,25 грн основного боргу, 5420,27 грн 3% річних, 15987,33 грн інфляційних втрат та 2773,50 грн судового збору; у решті позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване безпідставністю несплати відповідачем канального збору і збору за послуги з регулювання руху суден у загальному розмірі 163494,25 грн, які обґрунтовано були нараховані позивачем щодо суден Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон", задіяних у комерційних вантажних рейсах на виконання зовнішньоекономічного контракту, що зумовило правомірність заявлення Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" вимог про стягнення основної заборгованості у вказаному розмірі разом з нарахованими на неї інфляційними втратами у загальній сумі 15987,33 грн та 3% річних у сумі 5420,27 грн. В частині решти позовних вимог місцевий господарський суд зазначив про те, що судна Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" в межах інших операцій виконували роботи з навантаження/вивантаження/переміщення вантажів у розумінні статті 918 Цивільного кодексу України, а не комерційні вантажні рейси, тобто діяли як судна портового флоту, з яких канальний збір і збір за послуги з регулювання руху суден не справляються, що свідчить про відсутність у відповідача відповідного боргу та відсутність підстав для нарахування на відповідну суму інфляційних втрат та 3% річних.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026 у справі №915/1278/21 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Зокрема, відповідач наголошує на тому, що місцевий господарський суд помилково ототожнив фізичне переміщення барж по річці Дніпро з комерційним вантажним рейсом, не встановивши жодної з обов`язкових ознак договору перевезення та проігнорувавши те, що у даному випадку Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" як суб`єкт господарської діяльності та зареєстрований портовий оператор здійснювало діяльність саме в межах морського порту, що відповідно до чинного законодавства є підставою для віднесення суден останнього до портофлоту зі звільненням їх від справляння канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 09.03.2026 (вх.№444/26/Д2 від 09.03.2026) Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, посилаючись на те, що канальний збір та збір за послуги з регулювання руху суден нараховані вантажним суднам Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" у зв`язку зі здійсненням комерційних вантажних рейсів під час каботажного плавання поза межами морського порту Миколаїв, адже здійснення перевезення вантажів під час руху каналами не є переміщенням у межах порту.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 23.02.2026 у справі №915/1278/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" відкрито апеляційне провадження.
Крім того, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" також звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026 у справі №915/1278/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 458227,86 грн та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.
Зокрема, позивач стверджує про те, що сукупність наявних у матеріалах справи доказів підтверджує існування спірних правовідносин з перевезення вантажу, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" є суб`єктом виконання вантажних рейсів, що відбувалися із заходженням в/за межі порту, оскільки судна прямували з інших портів та терміналів, а операції, які здійснювались суднами відповідача, не можуть бути оцінені як операції, спрямовані виключно на забезпечення функціонування порту, або портові послуги, у зв`язку з чим, беручи до уваги участь відповідних суден у загальних операціях перевезення вантажів з інших портів та терміналів на виконання зовнішньоекономічного контракту в рамках діяльності з оптової торгівлі зерном та експедиторської діяльності, правомірним є нарахування відповідачеві канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден.
05.03.2026 до апеляційного господарського суду було подано відзив Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" на апеляційну скаргу б/н від 05.03.2026 (вх.№444/26/Д1 від 05.03.2026), в якому останнє просить апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишити без задоволення, зазначаючи про те, що вантажна операція, яка здійснюється суднами портового флоту в межах морського порту, не є тотожною комерційному вантажному рейсу судна, що здійснюється у межах правовідносин з перевезення, між тим зазначені операції безпідставно не відмежовуються позивачем, що зумовило помилкове нарахування та заявлення до стягнення у цій справі канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 23.02.2026 у справі №915/1278/21 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 призначено справу №915/1278/21 для спільного розгляду апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на 15.04.2026 о 12:00.
Між тим, проведення вищенаведеного судового засідання 15.04.2026 о 12:00 було унеможливлене внаслідок перебування судді Поліщук Л.В. у відпустці відповідно до наказу голови Південно-західного апеляційного господарського суду №68-в від 13.04.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 вирішено розглянути апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026 у справі №915/1278/21 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 13.05.2026 о 12:00.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 у судовому засіданні у справі №915/1278/21 було оголошено перерву до 11:30 год 03.06.2026; протокольною ухвалою суду від 03.06.2026 – до 14:30 год 09.06.2026, а протокольною ухвалою суду від 09.06.2026 – до 13:30 год 30.06.2026.
Однак, з огляду на знеструмлення будівлі суду, судове засідання у справі №915/1278/21, призначене на 30.06.2026 о 13:30, не відбулося, про що складено відповідну довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.06.2026 призначено справу №915/1278/21 до розгляду на 09.07.2026 о 10:30.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2026 у судовому засіданні у справі №915/1278/21 було оголошено перерву до 11:30 год 12.08.2026.
У судовому засіданні 12.08.2026 представники сторін підтримали власні апеляційні скаргі та висловили заперечення проти задоволення апеляційних скарг один одного.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
У позовній заяві зазначено, що у період квітня-червня місяців 2020 року судна, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" (буксири, баржі, кранове судно "Святий Миколай", плавкрани, навалювальне-перевантажувач "Нібулон Макс"), проходили Бузько-Дніпровсько-лиманським каналом та Херсонським морським каналом, у зв`язку з чим філією "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" були нараховані канальний збір та збір за послуги з регулювання руху суден.
Разом з тим, узагальнено вказуючи про значну кількість самостійних суднозаходів, Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" у позові взагалі не викладено жодних фактичних обставин щодо окремих рейсів кожного судна (у чому саме полягав комерційний вантажний рейс кожного із 605 суднозаходів; який конкретно вантаж перевозився або переміщувався; між якими пунктами здійснювалося його переміщення; яке судно виступало засобом такого перевезення; хто був відправником, одержувачем чи іншим учасником відповідних правовідносин; на підставі якого договору здійснювалося переміщення; в чому полягала господарська операція, виконання якої обумовило відповідний рейс; тощо). 
Заяв про зміну підстав позову, якими б позовну заяву було доповнено фактичними обставинами здійснення спірних рейсів, матеріали справи не містять.
Водночас позивачем до позовної заяви додано низку виставлених філією "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" рахунків та квитанцій лоцманів-операторів.
Крім того, до позову надано загальний розрахунок заборгованості відповідача перед філією "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" станом на 01.08.2021, який виконаний у табличній формі щодо окремих рахунків без деталізації обставин виконання рейсу (типу судна, маршруту, вихідного та кінцевого пунктів, мети та характеру переміщення, виду здійснюваної операції тощо).
В силу частин першої, другої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач – разом з поданням відзиву.
Відтак чинне процесуальне законодавство пов`язує строк подання доказів з моментом звернення сторони до суду першої інстанції з першою заявою по суті справи (позовом або відзивом відповідно).
Разом з тим, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, позивач повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Між тим, вже під час розгляду справи, тобто з порушенням порядку подання доказів, який визначений приписами статті 80 Господарського процесуального кодексу України, Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" без клопотання про поновлення строку на подання доказів подало до суду першої інстанції низку документів (зокрема, заявки морського агента та відповідача; підхідні нотіси; загальні декларації; стейтменти; зведені листи; вантажні маніфести).
Колегія суддів при цьому виходить із того, що відповідно до частини восьмої статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, не приймаються до розгляду, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у відповідний строк з причин, що не залежали від неї. При цьому обов`язок обґрунтувати такі причини покладається саме на учасника справи, який подає доказ із пропуском встановленого строку. Такий підхід відповідає сучасній практиці Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 80 Господарського процесуального кодексу України. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що сторонами до місцевого господарського суду було подано низку письмових пояснень, які у розумінні положень статті 161 Господарського процесуального кодексу України не є заявами по суті справи, при цьому додані до них матеріали подані без дотримання правил подання доказів, передбачених статтею 80 Господарського процесуального кодексу України.
У цій справі позивач, подаючи відповідні документи після закінчення встановленого процесуального строку, не навів жодного належного обґрунтування об`єктивної неможливості їх своєчасного подання, не зазначив причин, які перешкоджали їх поданню разом із позовною заявою, та не надав доказів вчинення ним усіх залежних від нього дій для їх своєчасного отримання. За таких обставин, правові підстави для прийняття відповідних доказів до розгляду у суду першої інстанції були відсутні.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем було заявлено клопотання про роз`єднання позовних вимог шляхом виділу вимоги по кожному окремому суднозаходу в самостійне провадження, яке мотивоване тим, що у позові 605 самостійних суднозаходів об`єднані у 194 самостійних рахунка за період з 01.04.2020 по 01.07.2020, при цьому позовні вимоги заявлені щодо двох окремих видів зборів, які мають відмінні один від одного підстави виникнення, а кожне нарахування розглядається самостійно і не є пов`язаними між собою ні підставою виникнення (судна здійснювали суднозаходи у різні дати та за різними маршрутами), ні доказами (на кожний суднозахід оформлюються самостійні документи та окремий рахунок).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 08.04.2025 у задоволенні вищенаведеного клопотання відповідача було відмовлено, у зв`язку з чим в межах справи розглядаються 605 суднозаходів, які оформлені 194 рахунками за період з 01.04.2020 по 01.07.2020.
Відповідачем до відзиву на позов було додано, зокрема, копії класифікаційних свідоцтв та свідоцтв про право власності на судна, що перебувають у його власності, а також низку експертних висновків, датованих до 2020 року, тощо.
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" грошових коштів у загальному розмірі 643129,71 грн, з яких: 568476,05 грн – основний борг, 18774,03 грн – 3% річних та 55879,63 грн – інфляційні втрати.
Задовольняючи частково позов, місцевий господарський суд послався на безпідставність несплати відповідачем канального збору і збору за послуги з регулювання руху суден у загальному розмірі 163494,25 грн, які обґрунтовано були нараховані позивачем щодо суден Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон", задіяних у комерційних вантажних рейсах на виконання зовнішньоекономічного контракту, що зумовило правомірність заявлення Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" вимог про стягнення основної заборгованості у вказаному розмірі разом з нарахованими на неї інфляційними втратами у загальній сумі 15987,33 грн та 3% річних у сумі 5420,27 грн. В частині решти позовних вимог суд першої інстанції зазначив про те, що судна Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" в межах інших операцій виконували роботи з навантаження/вивантаження/переміщення вантажів у розумінні статті 918 Цивільного кодексу України, а не комерційні вантажні рейси, тобто діяли як судна портового флоту, з яких канальний збір і збір за послуги з регулювання руху суден не справляються, що свідчить про відсутність у відповідача відповідного боргу та відсутність підстав для нарахування на відповідну суму інфляційних втрат та 3% річних.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, у тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Здійснюючи правову кваліфікацію cпірних правовідносин, беручи до уваги їх правову природу, колегія суддів вбачає, що правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання в морському порту, між суб`єктами господарювання та адміністрацією цього порту врегульовані як Цивільним кодексом України, норми якого встановлюють загальні правила щодо надання послуг, виконання робіт, перевезення тощо; так і спеціальними нормами відповідних транспортних кодексів (зокрема, Кодексу торговельного мореплавства України), Закону України "Про морські порти України", що визначає правові, економічні та організаційні основи діяльності в морських портах України, а також спеціальними нормами, що викладені в окремих підзаконних нормативних актах спеціалізованих міністерств тощо.
В силу статті 21 Закону України "Про морські порти України" тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на інші послуги, крім визначених у частині першій цієї статті, є вільними та визначаються договором між суб`єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.
За умовами частин першої-третьої статті 22 Закону України "Про морські порти України" у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Фінансування утримання гідротехнічних споруд в об`ємах, необхідних для підтримання їх паспортних характеристик, здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються у морських портах, де розташовані такі гідротехнічні споруди. Розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Портові збори сплачуються адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом.
Процедура справляння портових зборів та розміри ставок портових зборів визначені Порядком справляння та розмірами ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України №316 від 27.05.2013, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 12.06.2013 за №930/23462 (надалі – Порядок №316).
Відповідно до пункту 1.3 та абзаців 1, 4 пункту 1.5 Порядку №316 портові збори (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку. Нарахування портових зборів здійснюється з умовного об`єму судна, який обчислюється в кубічних метрах і дорівнює добутку трьох величин (довжина судна, ширина судна і висота борту судна), зазначених в обмірному свідоцтві (головні розмірення) або документі, що його замінює. При цьому умовний об`єм судна підлягає округленню у такому порядку: до 0,5 кубічного метра округлюється до цілого числа в меншу сторону, а 0,5 кубічного метра і більше округлюється до цілого числа в більшу сторону. Умовний об`єм баржебуксирних складів, караванів та інших складених плавучих споруд для нарахування всіх видів зборів, крім санітарного, дорівнює сумі об`ємів окремих елементів.
Додатком №1 до Порядку №316 виступає наступна таблиця:
"Групи суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами та з яких справляються портові збори
Вид судна/плавучої споруди | Групи
Вантажні судна, що заходять для виконання вантажних операцій, та плавучі споруди | Група А
Пасажирські судна; пороми; криголами, що не належать суб`єктам господарювання всіх форм власності, які здійснюють господарську діяльність у межах морського порту, та не орендовані ними | Група Б
Ліхтери, буксири, буксири-штовхачі, штовхачі, баржі (самохідні і несамохідні), річкові самохідні судна, включаючи судна типу "ріка - море", що заходять у порти р. Дунай, а також річкові самохідні судна, що заходять для подальшого перевантаження вантажів на морські судна і навпаки | Група В
Несамохідні судна (крім барж) | Група Г
Судна, що заходять вимушено, для зміни екіпажу, для постачання, через карантинні потреби, а також судна, що прямують на/після ремонт/ремонту на/з судноремонтні/судноремонтних підприємства/підприємств (бази/баз) України; службові та військові судна; навчальні, навчально-виробничі судна при виконанні ними рейсів за навчальними планами навчальних закладів, на борту яких перебуває не менш як 50 курсантів, навчально-тренажерні судна; наукові, дослідні, швидкісні судна на підводних крилах, що виконують регулярні пасажирські рейси за розкладом у каботажному плаванні (крім прогулянкових і круїзних рейсів) | Група Д
Інші судна (судна судноремонтного заводу, аварійно-рятувальні, підводно-технічні, технічні, госпітальні, гідрографічні, судна портового флоту, криголами, які належать суб`єктам господарювання всіх форм власності, що здійснюють діяльність у межах морського порту, а також орендовані ними, спортивні судна, приватні яхти, парусні судна, судна, які проходять ходові випробування, риболовні судна, що заходять без виконання вантажних операцій) | Група Е
Примітки:
1. Під терміном "вимушено" треба розуміти заходження судна у морський порт/морський термінал у зв`язку із загрозою безпеці продовження плавання, життю або здоров`ю членів команди та пасажирів.
2. Судна груп В (буксири та баржі, за винятком тих, що заходять в українські порти, розташовані в усті та на р. Дунай), Д та Е, що виконують комерційні вантажні рейси, належать до групи А.
3. Судна груп Д та Е, що виконують комерційні вантажопасажирські рейси, належать до групи Б".
Пунктом 3.7 Порядку №316 передбачено, що судна групи Г (крім барж), що проходять каналом Прорва, судна групи В (крім буксирів та барж, що виконують комерційні вантажні рейси), а також судна груп Д та Е (крім тих, що виконують комерційні вантажні або вантажопасажирські рейси) звільняються від сплати канального збору.
Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" №405 від 03.06.2013 до відповідного переліку спеціалізованих послуг включено регулювання руху суден.
На виконання статті 21 Закону України "Про морські порти України" та постанови Кабінету Міністрів України №405 від 03.06.2013 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" наказом Міністерства інфраструктури України №966 від 03.12.2013 було затверджено тарифи на послуги з регулювання руху суден, які справляються в морських портах/морських терміналах із суден, групи яких зазначені у додатку 1 до цих тарифів (далі – Тарифи №966).
Додатком №1 до тарифів на послуги з регулювання руху суден виступає наступна таблиця:
"Групи суден, з яких справляється збір за послуги з регулювання руху суден
Вид судна | Групи
Вантажні судна, що заходять для виконання вантажних операцій, та плавучі споруди | Група А
Пасажирські судна, включаючи швидкісні судна на підводних крилах та пороми, що заходять для виконання вантажопасажирських операцій, а також криголами, що не належать суб`єктам господарювання всіх форм власності, які здійснюють господарську діяльність у межах морського порту, та не орендовані ними | Група Б
Ліхтери, буксири, буксири-штовхачі, штовхачі, баржі (самохідні і несамохідні), річкові самохідні судна, включаючи судна типу "ріка - море", що заходять у порти р. Дунай, а також річкові самохідні судна, що заходять для подальшого перевантаження вантажів на морські судна і навпаки | Група В
Несамохідні судна (крім барж) | Група Г
Судна, що заходять вимушено, для постачання, карантинних потреб, а також судна, що прямують на ремонт на судноремонтні підприємства (бази) України; службові та військові судна; навчальні, навчально-виробничі судна при виконанні ними рейсів за навчальними планами навчальних закладів, на борту яких перебуває не менш як 50 курсантів, навчально-тренажерні судна; наукові, дослідні, швидкісні судна на підводних крилах, що виконують регулярні пасажирські рейси за розкладом у каботажному плаванні (крім прогулянкових і круїзних рейсів) | Група Д
Інші судна (судна судноремонтного заводу, аварійно-рятувальні, підводно-технічні, технічні, госпітальні, гідрографічні, судна портового флоту, криголами, які належать суб`єктам господарювання всіх форм власності, що здійснюють діяльність у межах морського порту, а також орендовані ними, спортивні судна, приватні яхти, парусні судна, судна, які проходять ходові випробування, риболовні судна, що заходять без виконання вантажних операцій) | Група Е
Примітки:
1. Під терміном "вимушено" треба розуміти заходження судна у морський порт/морський термінал у зв`язку із загрозою безпеці продовження плавання, життю або здоров`ю членів команди та пасажирів.
2. Судна груп В (буксири та баржі), Д та Е, що виконують комерційні вантажні рейси, належать до групи А.
3. Судна груп Д та Е, що виконують комерційні вантажопасажирські рейси, належать до групи Б".
Отже, відповідно до положень Порядку №316 і Тарифів №966 справляння канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден обумовлено віднесенням судна до тієї чи іншої групи згідно з додатками №1 до вказаних Порядку і Тарифів.
При цьому вищенаведеними додатками (з урахуванням приміток до них) регламентовано порядок віднесення суден до певної групи, а також передбачено зміну категорії суден групи "Е" на судна групи "А" у разі виконання судном, що належить до групи "Е", комерційних вантажних рейсів.
За змістом Порядку № 316 та Тарифів № 966 категорія "комерційного вантажного рейсу" має значення саме як фактична характеристика діяльності судна у конкретному рейсі, а не як постійна властивість судна чи його власника. Тому одна й та сама модель судна залежно від характеру конкретної операції може підпадати під різний нормативний режим справляння відповідних зборів. З цього випливає, що встановлення лише виду судна, його власника або загального виду діяльності останнього не є достатнім для визначення правового режиму конкретного суднозаходу.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що віднесення судна до відповідної групи обумовлюється не типом та технічними характеристиками судна, відомості про які містяться у суднових документах, а комплексом та змістом портових операцій, що вчиняє судно в порту.
Правила маркування суден згідно з Інструкцією про постійне нанесення маркування розпізнавального номера на судна, які мають право плавання під Державним Прапором України, затвердженої наказом Державного департаменту морського і річкового транспорту Міністерства транспорту України №159 від 11.06.2004, також не можуть бути підставою для визначення групи судна у спорі щодо підстав для сплати збору за послуги з регулювання руху суден.
Вказана інструкція встановлює вимоги щодо нанесення маркування розпізнавального номера на судна, які мають право плавання під Державним Прапором України, визначає порядок визначення місць на корпусі та суднових конструкціях для нанесення цього номера, а також розмір, формат та засіб постійного нанесення маркування розпізнавального номера, який є ідентифікаційним номером ІМО (Міжнародна морська організація), який, зокрема, використовується на міжнародному рівні для ідентифікації суден з метою підвищення безпеки на морі та запобігання забрудненню, а також надання допомоги для попередження морського шахрайства. Відтак дана інструкція визначає правила маркування суден, з урахуванням, зокрема, відомостей в технічній документації про судно (суднових документах), тобто з урахуванням технічних можливостей і функцій, які допускаються для виконання, а не виконуються цим судном у конкретних правовідносинах та за конкретних обставин.
З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що ключовим питанням, яке потребує вирішення в межах даного спору, є питання визначення групи суден, що були задіяні у спірних рейсах, а саме: належність останніх до групи "А" або групи "Е".
Для вирішення цього питання необхідним є визначення правової природи та підстав для справляння канального збору та збору за послуги служби регулювання руху суден, у зв`язку із чим суд звертається до особливостей правового статусу та функціонування морського порту.
У пунктах 2, 6, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про морські порти України" наведені наступні визначення:
-акваторія морського порту (портова акваторія) – визначена межами частина водного об`єкта (об`єктів), крім суднового ходу, призначена для безпечного підходу, маневрування, стоянки і відходу суден;
-морський порт – визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності;
-рейд – частина акваторії морського порту, що використовується для стоянки суден на якорі, у тому числі для ремонту суден, посадки (висадки) пасажирів, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, в її незахищеній частині (зовнішній рейд) або в частині, захищеній повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження (внутрішній рейд).
У межах морського порту функціонують суб`єкти господарювання усіх форм власності, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням суден, пасажирів, вантажів, та підприємства, продукція та/або сировина яких транспортується територією та акваторією порту (абзац 1 частини другої статті 18 Закону України "Про морські порти України").
Частиною першою статті 19 Закону України "Про морські порти України" унормовано, що у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів, та інші послуги, передбачені законодавством.
Пункт 8 частини першої статті 1 Закону України "Про морські порти України" визначає об`єктами портової інфраструктури, зокрема, рухомі та нерухомі об`єкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі акваторія, гідротехнічні споруди, доки, буксири, криголами та інші судна портового флоту тощо.
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 1 та пункту 7 частини другої статті 6 Закону України "Про морські порти України" портовий оператор (стивідорна компанія) – суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші пов`язані з цим види господарської діяльності; перелік портових операторів вноситься до Реєстру морських портів України.
Аналогічні положення містить також пункт 2.1 Правил надання послуг у морських портах України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №348 від 05.06.2013, та пункт 1.5.9 Зводу звичаїв Морського порту Миколаїв, виданого на підставі наказу голови Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" №92 від 25.05.2015.
Колегія суддів вбачає, що Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" є власником термінала та внесене до переліку портових операторів, операторів терміналів у Реєстрі морських портів України, тобто здійснює діяльність портового оператора (стивідорна компанія)/оператор термінала, для чого використовує судна власного флоту. 
У виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказано, що відповідач здійснює діяльність: 52.22 – допоміжне обслуговування водного транспорту (цей клас включає: діяльність терміналів, таких як гавані, порти, причали тощо; навантаження та розвантаження суден за допомогою ліхтерів); 52.24 – транспортне оброблення вантажів (даний клас включає: навантаження та розвантаження вантажів або багажу пасажирів незалежно від виду транспорту, що використовують для перевезення тощо).
Відповідно до пункту 2.1 Правил надання послуг у морських портах України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №348 від 05.06.2013 (далі – Правила надання послуг у морських портах), вантажними операціями є операції з навантаження, вивантаження й перевантаження вантажу, завантаження і розвантаження транспортного засобу.
Вантажно-розвантажувальні роботи в морському порту здійснюють портові оператори, оператори терміналів на підставі договорів перевалки або інших договорів (пункт 3.1 Правил надання послуг у морських портах України).
У пункті 3.2 Правил надання послуг у морських портах України вказано, що портовий оператор або оператор термінала надають послуги з вантажних операцій з вантажами, що перевозяться водним, залізничним, автомобільним і трубопровідним видами транспорту, а також з інших пов`язаних з цим робіт за замовленням замовника на підставі договорів відповідно до вимог чинного законодавства.
Положеннями пункту 3.3 Правил надання послуг у морських портах України передбачено, що до послуг, пов`язаних з вантажними операціями, які можуть надаватися портовим оператором, оператором термінала, належать, зокрема: навантаження вантажів; вивантаження вантажів; переміщення вантажу; оформлення транспортних (перевізних) документів за заявкою замовника; інші роботи та послуги.
Згідно з підпунктом 3 пункту 7.1 Зводу звичаїв Морського порту Миколаїв, виданого на підставі наказу голови Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" №92 від 25.05.2015, у морському порту Миколаїв надаються послуги з навантаження/вивантаження суден на рейді.
Водночас апеляційний господарський суд наголошує на необхідності розмежування правової природи та змісту вантажної операції судна портового флоту та комерційного вантажного рейсу цього судна.
Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
У статті 918 Цивільного кодексу України ("Завантаження та вивантаження вантажу") закріплено, що завантаження (вивантаження) вантажу здійснюється організацією, підприємством транспорту або відправником (одержувачем) у порядку, встановленому договором, із додержанням правил, встановлених транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Завантаження (вивантаження) вантажу, що здійснюється відправником (одержувачем) вантажу, має провадитися у строки, встановлені договором, якщо такі строки не встановлені транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
За змістом наведених норм правовідносини завантаження/вивантаження виникають між суб`єктами за відповідним договором, чим забезпечується здійснення інших правовідносин, що виникають за окремим договором - перевезення вантажу.
Таким чином, сторони, які за договором здійснюють господарську діяльність щодо перевезення вантажу (перевізник, відправник, одержувач), перебувають у правовідносинах як перевезення, так і завантаження/вивантаження. Вказані правовідносини можуть охоплюватись як одним договором, так і окремими договорами (перевезення та завантаження/вивантаження).
Суб`єкт (організація, підприємство транспорту, відправник/одержувач), що надає послуги (виконує роботи) завантаження/вивантаження транспортного засобу перевізника, використовуючи для цього власні транспортні засоби та механізми тощо, та перебуваючи в правовідносинах завантаження/вивантаження, однак не стає при цьому перевізником, який здійснює права/обов`язки з перевезення вантажу і є суб`єктом виконання вантажного комерційного рейсу.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією щодо відмежування вантажної операції та комерційного вантажного рейсу судна, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2021 у справі №915/400/20.
Водночас посилання позивача на постанову Верховного Суду від 30.08.2021 у справі №915/253/20 як на підставу для висновку про автоматичне віднесення суден відповідача до групи "А" є юридично неспроможним без урахування того, що відповідний правовий висновок був предметом перегляду об`єднаної палати та від нього відступлено вищенаведеною постановою від 17.12.2021 у справі №915/400/20. Саме висновок об`єднаної палати, сформульований пізніше, підлягає застосуванню судом при вирішенні спору з аналогічним предметом правового регулювання.
Оскільки портовий збір є встановленим нормативним регулюванням платежем, обов`язок щодо його сплати має виникати лише за наявності визначених законом та підзаконним нормативним актом юридичних фактів. Нарахування такого платежу не може ґрунтуватися на припущенні про комерційний характер операції або на загальному статусі суб`єкта господарювання, його флоту чи вантажу. Для покладення на особу грошового обов`язку необхідно встановити саме ті обставини, з якими нормативне регулювання пов`язує виникнення такого обов`язку.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що сама по собі належність судна до суден портового флоту, як і сам по собі статус власника такого судна як портового оператора, не має наслідком автоматичного віднесення кожного переміщення цього судна до операцій, за які портові збори не справляються. Водночас так само сам факт проходження судном каналу та виконання ним операцій, пов`язаних із вантажем, не є достатнім для автоматичного висновку про виконання ним комерційного вантажного рейсу. Визначальним є встановлення фактичного змісту конкретної операції, її мети, маршруту переміщення судна, характеру правовідносин, у межах яких таке переміщення здійснювалося, а також того, чи було відповідне переміщення складовою саме перевезення вантажу, чи воно здійснювалося як допоміжна (забезпечувальна) операція у межах діяльності портового оператора з навантаження, вивантаження або переміщення вантажу.
Саме тому факт проходження судном Бузько-Дніпровсько-лиманського каналу або Херсонського морського каналу сам по собі не визначає правової природи такого переміщення. Водночас, якщо судно здійснює переміщення за межі акваторії морського порту та повертається до неї або прибуває до порту з іншого порту чи термінала, така обставина підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами для встановлення мети рейсу та характеру правовідносин, у межах яких він здійснювався. Тобто сам факт проходження каналу є лише тією обставиною, яка зумовлює можливість застосування механізму нарахування канального збору, але не є самодостатнім доказом того, що судно виконувало саме комерційний вантажний рейс.
У даному випадку Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", заявляючи вимогу про стягнення 568476,05 грн основного боргу, повинно було довести саме ті юридично значущі обставини, з якими чинне законодавство пов`язує виникнення у відповідача обов`язку зі сплати канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден. Такими обставинами у спірних правовідносинах є, зокрема, конкретне переміщення відповідного судна, його маршрут, характер і мета такого переміщення, належність судна до відповідної групи з урахуванням фактичного характеру здійснюваної ним діяльності, а також наявність передбачених нормативним регулюванням підстав для справляння відповідного збору.
Отже, предметом доказування у цій справі не є абстрактна обставина використання відповідачем власного флоту у господарській діяльності або здійснення ним діяльності портового оператора, а конкретні юридичні факти, з якими позивач пов`язує виникнення грошового зобов`язання за кожним окремим суднозаходом. Саме позивач, посилаючись на виконання суднами відповідача комерційних вантажних рейсів як на підставу своїх вимог, повинен був довести відповідні обставини у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку. Такий розподіл доказового тягаря відповідає принципу змагальності та положенням статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона доводить обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик наслідків невчинення відповідних процесуальних дій.
За змістом наведених процесуальних норм господарський суд не наділений повноваженнями самостійно формувати замість позивача фактичну підставу заявленого позову, визначати за нього, які маршрути руху мало кожне судно з 605 суднозаходів, з якою метою та які операції виконувались, а після цього на підставі самостійно сформованої конструкції визначити розмір заборгованості. Такий підхід суперечив би принципам змагальності, диспозитивності та розподілу доказового тягаря, оскільки фактичні обставини, що становлять підставу позову, повинні бути визначені позивачем та підтверджені ним належними доказами, а не сконструйовані судом за результатами самостійного пошуку взаємозв`язку між численними документами.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Водночас апеляційний перегляд не є способом заміни позивачем власного обов`язку щодо належного формування та доказування підстав позову. Якщо фактичні обставини, на які посилається позивач як на підставу виникнення грошового зобов`язання, ним належним чином не визначені та не підтверджені, суд апеляційної інстанції не може усунути такий недолік шляхом припущення про існування відповідних обставин або шляхом самостійної реконструкції змісту окремих господарських операцій.
Особливого значення зазначене має з огляду на те, що предметом спору фактично охоплено 605 самостійних суднозаходів, оформлених 194 рахунками, здійснених різними суднами у різні дати та за різних фактичних обставин. Незважаючи на об`єднання відповідних грошових вимог в одному позові, кожне окреме нарахування канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден має власну фактичну підставу, оскільки пов`язане з конкретним переміщенням конкретного судна у конкретний час та за конкретних обставин (з вантажем/без вантажу).
Так, встановлення правової природи одного суднозаходу не може автоматично поширюватися на інший суднозаход, якщо між ними відсутня тотожність фактичних обставин. Відтак для задоволення заявленої багатоскладової грошової вимоги позивач мав надати можливість суду встановити юридичну підставу кожної її складової та перевірити, чи виникло у відповідача відповідне грошове зобов`язання. Натомість загальний розрахунок, який містить лише номери рахунків, дати та суми нарахувань без розкриття фактичного змісту відповідних суднозаходів, сам по собі не підтверджує правомірність виникнення кожної складової заявленої заборгованості.
У цій справі позивачем не наведено у позовній заяві та не доведено належними і допустимими доказами конкретних маршрутів кожного зі спірних суднозаходів, у тому числі вихідних та кінцевих пунктів переміщення, моменту перетину судном меж морського порту, мети такого переміщення, відомостей щодо вантажу, характеру операції з вантажем та правової підстави, на якій відповідне судно здійснювало такий рейс. За відсутності встановлення цих обставин сам факт проходження судном каналу не дає правових підстав для висновку про виконання ним саме комерційного вантажного рейсу.
При цьому виставлений позивачем рахунок є документом, який відображає визначену позивачем суму до сплати, однак сам по собі не створює та не підтверджує наявність передбачених законом фактичних підстав для виникнення у відповідача обов`язку зі сплати відповідного портового збору. Правомірність такого нарахування має бути підтверджена первинними та іншими належними доказами, з яких можливо встановити, за яке саме переміщення судна, у межах якої операції та на підставі яких норм Порядку №316 і Тарифів №966 здійснено відповідне нарахування. Рахунок є наслідком здійсненого позивачем нарахування та відображає його позицію щодо розміру платежу, але не є самостійним юридичним фактом, з яким законодавство пов`язує виникнення обов`язку зі сплати портового збору. Протилежний підхід фактично означав би, що суб`єкт, який здійснює нарахування, міг би шляхом одностороннього оформлення рахунку створити доказову презумпцію існування передбаченого законом грошового зобов`язання. Тому рахунок може підтверджувати факт пред`явлення певної суми до сплати, але не звільняє позивача від обов`язку довести фактичну та правову підставу її нарахування.
Саме по собі існування у матеріалах справи значної кількості документів не означає доведеності відповідних обставин. Доказ має бути не лише наявним у матеріалах справи, а й належним чином співвіднесеним із тією обставиною, для підтвердження якої він поданий. Якщо документ підтверджує лише окремий елемент господарської операції, він не може без додаткового встановлення інших необхідних обставин автоматично підтверджувати весь юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення грошового зобов`язання.
Навіть за умови врахування судом поданих позивачем після визначеного процесуальним законом строку документів, такі документи самі по собі не усувають встановленого апеляційним судом дефіциту доказування, оскільки їх сукупність не дає можливості встановити щодо кожного з 605 спірних суднозаходів повний комплекс обставин, необхідних для кваліфікації відповідного переміщення як комерційного вантажного рейсу. Зокрема, наявність заявки, підхідного нотісу, декларації, стейтменту, вантажного маніфесту або іншого документа, що засвідчує певну господарську чи портову операцію, не свідчить автоматично про правову природу переміщення судна як комерційного вантажного рейсу. Для такого висновку необхідно встановити взаємозв`язок зазначених документів із конкретним судном, конкретним суднозаходом, маршрутом його переміщення, вихідним та кінцевим пунктами, видом операції та правовою підставою здійснення відповідного переміщення.
Таким чином, колегія суддів, виходячи з обставин цієї конкретної справи, зазначає, що позивачем до місцевого господарського суду у встановленому процесуальним законом порядку не було подано доказів, які б підтверджували, що спірні переміщення суден відповідача, за які Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було нараховано канальний збір і збір за послуги з регулювання руху суден, виконувалися саме як комерційні вантажні рейси.
Колегія суддів також відхиляє посилання позивача на зовнішньоекономічний контракт щодо купівлі-продажу зерна як на достатній доказ виконання суднами відповідача комерційних вантажних рейсів. Наявність у відповідача господарських правовідносин щодо придбання, продажу, експорту або експедирування зернової продукції сама по собі не свідчить про те, що кожне переміщення належного йому судна є перевезенням вантажу у розумінні статті 909 Цивільного кодексу України. Для такого висновку необхідно встановити безпосередній причинно-наслідковий та функціональний зв`язок між конкретним переміщенням конкретного судна та виконанням ним обов`язків перевізника щодо доставки конкретного вантажу до пункту призначення.
Сам факт того, що відповідні судна використовувалися у загальному технологічному та господарському процесі, пов`язаному із закупівлею, перевалкою, експедируванням та експортом зернової продукції, не означає, що кожна операція з їх переміщення є самостійним договором перевезення або складовою такого договору. Інакше будь-яке переміщення судна портового оператора, яке функціонально пов`язане із господарською діяльністю з перевалки чи експорту вантажу, незалежно від його фактичної мети та маршруту, автоматично набувало б статусу комерційного вантажного рейсу, що не відповідає ані змісту статей 909, 918 Цивільного кодексу України, ані правовій позиції Верховного Суду у справі №915/400/20.
Позивачем не доведено, що баржи, буксири та кранові судна Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" використовувалися не для забезпечення роботи портового оператора суб`єкта господарської діяльності при виконанні ним доставки зерна (на умовах FОВ), а здійснювали вантажні комерційні рейси, у тому числі і для сторонніх організацій.
Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази існування договорів на перевезення (перевалку) вантажу зазначеними у позові суднами, укладених відповідачем зі сторонніми особами, та наявності плати за послуги перевезення (перевалки) на підставі такого договору. При цьому колегія суддів зазначає, що зовнішньоекономічний контракт на купівлю-продаж зерна з умовами поставки FОВ ("франко-борт") не є тотожним з договором перевезення баржами в каботажі та надання послуг вантажних операцій, адже вони відрізняються за предметом та суб`єктним складом. У даному випадку Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" не доведено, що переміщення суден відповідача є предметом самостійного цивільного договору, укладеного зі сторонньою особою на перевезення, та належить до "прибуткових (комерційних) операцій", за які Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарським підприємством "Нібулон" отримуються кошти (прибуток) – плата за перевезення (перевалку).
Застосування умов поставки FOB до зовнішньоекономічного договору також саме по собі не підтверджує виникнення між сторонами або іншими учасниками відповідних правовідносин саме договору перевезення, оскільки умови поставки визначають розподіл між продавцем і покупцем витрат, ризиків та обов`язків щодо поставки товару, однак не підміняють собою правовідносини з перевезення та не визначають автоматично правовий статус кожного судна, залученого до виконання відповідного господарського процесу. Тому посилання позивача на умови FOB без встановлення конкретного перевізника, конкретного вантажу, маршруту та змісту обов`язків відповідного судна не може бути достатньою правовою підставою для висновку про здійснення ним комерційного вантажного рейсу.
Більше того, щодо кранового судна "Святий Миколай" колегія суддів додатково враховує його функціональне призначення та технічні характеристики, які, за встановленими обставинами, не свідчать про можливість використання цього судна як транспортного засобу для самостійного перевезення вантажу. Відтак саме щодо такого судна позивач повинен був довести, що його конкретне переміщення становило складову перевезення вантажу та що воно діяло не як засіб забезпечення вантажної операції портового оператора, а як суб`єкт виконання комерційного вантажного рейсу. Таких доказів матеріали справи не містять.
Сам по собі факт одночасного здійснення відповідачем декількох видів діяльності жодним чином не спростовує можливість виконання ним операцій з навантаження/вивантаження саме в статусі портового оператора/оператора терміналу. При цьому не логічним виглядало б укладення Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарським підприємством "Нібулон", як портовим оператором, договору про здійснення вантажно-розвантажувальних робіт з замовником – Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарським підприємством "Нібулон". Крім того, з яким би вантажем (власним/стороннім) не здійснювалась перевалка через термінал, суб`єкт, що експлуатує термінал (перевантажувальні механізми) у морському порту для вантажно-розвантажувальних робіт, є портовим оператором (стивідорною компанією) і цей статус чинним законодавством не ставиться в залежність від вантажу або особи вантажовласника (зернотрейдера).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги неподання позивачем до суду в межах даної справи доказів на підтвердження виконання суднами відповідача саме комерційних вантажних рейсів, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 568476,05 грн основної заборгованості у вигляді канального збору і збору за послуги з регулювання руху суден.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що наведений висновок не означає встановлення судом обставини про те, що жодне з суден відповідача у спірний період за жодних обставин не могло виконувати комерційних вантажних рейсів. Судом встановлюється лише те, що у межах предмета та підстав заявленого позову позивач не довів належними та допустимими доказами виконання саме спірних, конкретно визначених ним суднозаходів як комерційних вантажних рейсів, з якими законодавство пов`язує виникнення обов`язку зі сплати відповідних портових зборів.
Колегія суддів також вважає помилковою саму логічну конструкцію, за якою місцевий господарський суд пов`язав виконання суднами відповідача операцій із вантажем із виконанням ними комерційних вантажних рейсів. Технологічна пов`язаність декількох господарських операцій не означає їх юридичної тотожності. Один господарський процес може включати послідовність різних за своєю правовою природою операцій: купівлю-продаж товару, його перевалку, навантаження, вивантаження, переміщення в межах термінала або портової акваторії, морське перевезення тощо. Належність усіх таких операцій до одного економічного процесу не перетворює кожну з них на договір перевезення. Саме таке розмежування є необхідним у цій справі: економічна пов`язаність операції з експортом вантажу не є юридичною підставою для кваліфікації переміщення судна як комерційного вантажного рейсу. Для останнього необхідним є встановлення його самостійної юридичної природи як перевезення вантажу. Інше тлумачення фактично означало б, що будь-яка допоміжна операція, без якої експорт вантажу був би неможливим або економічно недоцільним, автоматично є частиною комерційного вантажного рейсу. Такий висновок суперечив би самій меті нормативного розмежування суден групи "Е" та суден групи "А", оскільки в такому разі виняток, встановлений для комерційних вантажних рейсів, охоплював би практично будь-яку діяльність судна портового флоту, пов`язану з вантажем.
Висновок суду першої інстанції про те, що частина суден відповідача була задіяна у комерційних вантажних рейсах, не ґрунтується на встановленні необхідної сукупності фактичних обставин кожного такого рейсу. Зокрема, Господарським судом Миколаївської області не було встановлено щодо кожного спірного нарахування конкретного маршруту судна, пункту його відправлення та призначення, факту виходу за межі відповідної акваторії, мети переміщення, характеру виконуваної судном операції, правової природи відносин, у межах яких здійснювалося переміщення, а також обставин, які б свідчили про виконання судном саме функції перевізника за договором перевезення вантажу. Місцевий господарський суд фактично ототожнив участь суден відповідача у загальному процесі переміщення зернової продукції з виконанням ними функції перевізника, не встановивши при цьому, які саме судна, у які дати, за якими маршрутами, з яким вантажем чи в баласті та на виконання яких конкретних правовідносин здійснювали відповідні переміщення, тобто не зазначив, який саме конкретний доказ підтверджує виконання кожного зі спірних переміщень саме як комерційного вантажного рейсу, та не навів змісту відповідної господарської операції, яка, на його переконання, мала ознаки такого рейсу.
Таким чином, місцевий господарський суд зробив правовий висновок про комерційний характер відповідних рейсів не на підставі встановлених конкретних юридичних фактів, а виходячи із загального характеру господарської діяльності відповідача та його участі у зовнішньоекономічних операціях із зерновою продукцією. При цьому суд першої інстанції не встановив і не навів у мотивувальній частині рішення, які саме суднозаходи з 605 спірних суднозаходів він визнав комерційними вантажними рейсами, у чому конкретно полягала комерційна мета кожного такого рейсу, який вантаж перевозило відповідне судно, звідки і куди воно його перевозило, на виконання якого договору здійснювалося переміщення, хто виступав відправником, перевізником та одержувачем вантажу, а також якими доказами підтверджуються зазначені обставини. Такий спосіб встановлення фактичних обставин не відповідає вимогам статей 13, 73-79 Господарського процесуального кодексу України щодо доказування та оцінки доказів.
Фактично суд першої інстанції обмежився загальним висновком про комерційний характер діяльності частини суден відповідача, не розкривши при цьому, за якими критеріями та на підставі яких доказів здійснено перехід від встановленого факту участі суден у певних операціях з вантажем до юридичного висновку про виконання ними саме комерційних вантажних рейсів.
Такий підхід не відповідає вимогам до мотивування судового рішення, оскільки висновок суду про наявність у відповідача грошового зобов`язання повинен ґрунтуватися на встановлених судом фактичних обставинах, підтверджених належними, допустимими та достовірними доказами, із зазначенням мотивів, з яких суд виходив при оцінці кожного істотного доказу та доводу сторін. Неможливо визнати належним чином мотивованим висновок про комерційний характер рейсу, якщо з рішення суду неможливо встановити, який саме доказ підтверджує цей рейс, які саме відомості містить такий доказ і які конкретні ознаки комерційного вантажного рейсу суд вивів із його змісту.
При цьому суд першої інстанції не мав права замінювати встановлення конкретних фактичних обставин загальним посиланням на те, що судна відповідача були "задіяні у комерційних вантажних рейсах", оскільки саме цей висновок, а не загальний факт здійснення відповідачем господарської діяльності, є предметом доказування у даній справі.
Не може бути прийнятим і підхід, за якого саме відповідач мав би доводити, що кожне з його суден у кожному конкретному випадку виконувало не комерційний вантажний рейс, а операцію з обслуговування вантажного процесу портового оператора. Такий підхід означав би покладення на відповідача обов`язку спростовувати невстановлену позивачем обставину та фактичне перенесення на нього тягаря доказування відсутності грошового зобов`язання. Натомість саме особа, яка заявляє вимогу про стягнення грошових коштів, повинна довести позитивний юридичний факт, на якому ґрунтується її вимога, – у цьому випадку наявність передбачених Порядком №316 та Тарифами №966 умов для справляння відповідних зборів. Відповідач не зобов`язаний доводити відсутність кожної потенційно можливої підстави для нарахування збору, якщо позивач не довів наявності конкретної підстави, на яку він посилається.
Колегія суддів також враховує висновок Верховного Суду у постановах від 27.06.2023 у справі №904/5874/19 та від 27.02.2024 у справі №902/1406/15, за яким, у разі заявлення у господарській справі багатоскладової грошової вимоги про стягнення, тобто вимоги, сума якої має багато складових за підставами виникнення кожної із них: сум заборгованості за кожним зобов`язанням боржника (якщо їх декілька), сум, які підлягають нарахуванню за наслідками невиконання (несвоєчасного виконання - прострочення) кожного із зобов`язань в залежності від їх виду та правової природи (проценти річні, інфляційні втрати, штрафи, пені, неустойки тощо), позивач відповідно до покладеного на нього за законом обов`язку, обґрунтовуючи належним чином вимоги та подаючи докази на їх підтвердження, має надати, окрім безпосередньо основних доказів (договорів, накладних, актів, інших первинних документів), також обґрунтований розрахунок суми вимоги із зазначенням назви та розміру її складових, обґрунтування для вимог щодо кожної з яких має міститися у позовній заяві. Цей висновок узгоджується, зокрема, з положеннями пункту 3 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України.
Однак, як зазначалося вище, у позовній заяві відсутнє належне обґрунтування підстав та сум нарахування зборів за кожним самостійним рейсом кожного окремого судна. Обґрунтований розрахунок суми вимоги, враховуючи відсутність викладення позивачем конкретних фактичних обставин спірних операцій з переміщення суден, у матеріалах справи також відсутній. Наведені недоліки доказування є істотними, оскільки стосуються не другорядних обставин розрахунку, а самого юридичного факту, з яким нормативне регулювання пов`язує виникнення обов`язку зі сплати канального збору та збору за послуги з регулювання руху суден. За відсутності доведеного такого юридичного факту стягнення відповідних сум означало б покладення на відповідача грошового обов`язку за відсутності встановленої законом та нормативним регулюванням підстави його виникнення.
Крім того, беручи до уваги відсутність підстав для стягнення основного боргу з канального збору і збору за послуги з регулювання руху суден, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги про стягнення 18774,03 грн 3% річних та 55879,63 грн інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму основного боргу, також не підлягають задоволенню, оскільки можливість задоволення цих вимог безпосередньо залежить від задоволення позовних вимог про стягнення основної заборгованості.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026 у справі №915/1278/21 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права; нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 184901,85 грн з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині зі зміною розподілу судових витрат.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг покладаються на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" задовольнити.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.01.2026 у справі №915/1278/21 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 184901,85 грн скасувати, у задоволенні позову у цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат – змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:
"У задоволенні позову Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" відмовити.
Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покласти на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покласти на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".
Стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі філії "Дельта-лоцман" Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон" 3328,24 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Нібулон".
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 17.08.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир