ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2158/26 Справа № 207/2822/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Південного районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 01 жовтня 2025 року у складі судді Погребняк Т.Ю. у справі № 207/2822/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, –

ВСТАНОВИЛА: 

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій заінтересованою особою визначила Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, на предмет встановлення факту постійного її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, обґрунтовуючи це тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Верхівцеве, Дніпропетровської області. У свідоцтві про її народження матір`ю вказано ОСОБА_2 , а батьком ОСОБА_3 . З моменту народження і по сьогоднішній день заявниця проживає на території України, народила на території Дніпропетровської області трьох дітей, які документовані свідоцтвами про народження від 1997, 2005 та 2007 років. Отриманий нею у 1989 році паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року заявниця втратила, з повідомленням про втрату паспорта у відповідні органи вона не зверталася, паспорт громадянина України не оформлювала, а тому на даний час у неї відсутні документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, що перешкоджає їй отримати паспорт громадянина Україна.
22 квітня 2025 року заявник звернулася до Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з письмовим зверненням щодо встановлення її належності до громадянства України, де їй було роз`яснено, що оскільки вона не була документована паспортом громадянина України, то їй слід звернутися до суду для встановлення відповідного факту (а.с.4-7).
Рішенням Південного районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 01 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, - задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Верхівцеве, Дніпропетровської області, яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року (а.с.56-61).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником надано докази, які підтверджують її вимоги та підтверджують факту постійного проживання на території України у зазначений період. Разом з цим суд першої інстанції зазначив, що заявниця є особою циганської національності, офіційного місця роботи не мала, не закінчила закладів освіти, однак допитані у суді свідки дали покази на підтвердження викладених нею фактів у заяві, ці покази не викликають жодних сумнівів у суду та відповідають наявним письмовим доказам, відсутність у неї документу, який підтверджує її громадянство України, породжує негативні наслідки як для неї, так і для її дітей, котрі досягли повноліття. 
Не погодившись із таким рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській областіу листопаді 2025 року звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог з підстав їх недоведеності заявником (а.с.64-68).
ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України, у червні 2026 року подала в системі “Електронний суд” через свого представника — адвоката Серебрякову І.М. відзив на апеляційну скаргу, де наголосила, що суд першої інстанції керувався не тільки поясненнями свідків, як про це помилково зазначає скаржник, а і дослідив письмові докази, як то, архівну довідку №1 (формуляр заяви), наданої самим апелянтом, що у 1989 році ОСОБА_1 була документована паспортом саме за адресою, за якою просить встановити факт постійного проживання у певний час, що узгоджується з поясненнями свідків. Зазначений документ є офіційним, первинним письмовим доказом, створеним державним органом у 1989 році. Паспорт видавався заявниці у зв`язку із досягненням нею 16-ти річного віку на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та його видано Верхівцевським МВВС Дніпропетровської області, що фактично підтверджує постійне проживання з народження заявниці на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року. Заявник наголошує, що усі надані письмові докази відповідають положенням ст. 3 ЗУ “Про громадянство України”, що не спростовано скаржником. Крім того, заявник народила трьох дітей на Дніпропетровщині, що підтверджує стабільність, осідлість заявника та безперервного зв`язку з Україною та відсутність доказів, що скаржник виїжджала до іншої країни як до проголошення Незалежності, так і після. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с.122-125).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, розглядаючи апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, зазначає, що виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте, не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Теорія цивільного процесуального права виходить із того, що окреме провадження є різновидом проваджень цивільного судочинства, в якому, як і в інших провадженнях, здійснюється правосуддя у цивільних справах.
На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. 
Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. 
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом Українивід 08жовтня 1991року №1636-ХІІ «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. 
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття безперервне проживання на території України та проживання на території України на законних підставах. Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. 
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215. 
Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. 
У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. 
Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №363/214/17-ц, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. 
Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Отже, реалізація права на набуття громадянства України та отримання паспорту громадянина України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 3 постанови від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1  народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Верхівцеве, Дніпропетровської області, матір`ю вказано ОСОБА_2 , а батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а.с.24).
Суд першої інстанції вважав, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року за адресою АДРЕСА_2 підтверджується Актом № 81 від 12 травня 2025 року та показаннями свідків (а.с.10,15,16).
Разом з цим судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 дійсно документувалася паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого Верхівцевським МВВС Дніпропетровської області 05 жовтня 1989 року. Проте, цей паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_1 було втрачено.
Згідно копії формуляру заяви для отримання паспорта ОСОБА_1 за національністю циганка, батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зверталася до органів паспортного контролю за видачею паспорта по досягненню віку, нею надано свідоцтво про народження НОМЕР_1 , та їй видано паспорт НОМЕР_2 від 05 жовтня 1989 року. У даному формулярі наявна відмітка про втрату даного паспорту зразка СРСР Магдалинівським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.38-39).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , місце народження м. П`ятихатки, Дніпропетровська область, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.12).
ІНФОРМАЦІЯ_4 у  ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_5 , місце народження смт. Магдалинівка, Магдалинівський район, Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с.23).
ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_6 , місце народження місце народження смт. Магдалинівка, Магдалинівський район, Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а.с.9).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року дійсно постійно проживала на території України за адресою: АДРЕСА_2 .
Заявниця звернулася до Відділу № 14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з письмовим зверненням від 22 квітня 2025 року щодо встановлення її належності до громадянства України.
Листом Відділу № 14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 23 квітня 2025 року № 1222-896/1222-25 заявниці було повідомлено про відмову в оформленні паспорта громадянина України у зв`язку з тим, що вона не була документована паспортом громадянина України та нею не були подані в повному обсязі документи, передбачені розділом II Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року. Також роз`яснено, що для отримання паспорта громадянина України їй слід звернутися до суду та встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
Судом першої інстанції також було допитано у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили, що були сусідами заявниці у м. Верхівцеве, та підтвердили той факт, що заявниця разом з батьками та своєю родиною станом на серпень 1991 року проживала у АДРЕСА_2 . Свідок ОСОБА_7 пояснила, що виконувала тривалий час у 1980-х роках обов`язки голови вулично-квартального комітету за даною адресою і добре пам`ятає родину заявниці, дитиною вона відвідувала школу у їх містечку, у свідка збереглися особисті записи у зошитах, де вона відмічала мешканців під час виборів. ОСОБА_9 дружила з її дітьми, на час розпаду СРСР їх родина жила за даною адресою, потім в середині 90-х їх хата прийшла у занепад, батьки заявниці померли і вона переїхала.
Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав встановленим факт документування ОСОБА_1 у 1989 році паспортом СРСР зразка 1974 року, народження дітей, починаючи з 1997 року на території Дніпропетровщини, як і узяв до уваги відомості, що містяться в Акті №81 від 12 травня 2025 року, де депутатом Верхівцевської міської ради підтверджено фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 разом із матір`ю до смерті останньої у 1999 році, а також пояснення свідків, які підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_1 за зазначеною адресою станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Доводи Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, а зазначені в апеляційній скарзі мотиви заперечень, що актом не підтверджується дійсне місце проживання заявника у зв`язку із відсутністю прописки за цією адресою, оскільки зазначено про фактичне проживання, що не доводить достеменно факту такого проживання заявника станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року, колегія суддів відхиляє, як і відхиляє інші доводи щодо відсутності підтвердження втрати паспорту зразка 1974 року ОСОБА_1 та відсутності будь-яких допустимих доказів проживання заявника на території України станом на вказані дати, оскільки вони вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку. Нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області — залишити без задоволення.
Рішення  Південного районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 01 жовтня 2025 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “30” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “08” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров