Справа № 302/624/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 вересня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2025 року у складі судді Повідайчика О.І., у справі за позовом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки,-
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що 25 листопада 2021 року Міжгірською селищною радою було прийнято рішення яким було надано дозвіл громадянці ОСОБА_2 , жительці АДРЕСА_1 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчують право власності на земельної частки (пай) та передати у власність на підставі сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997, земельну ділянку із земель колишнього КСГП ім. Шевченка, яка розташована на території Міжгірської селищної ради орієнтовною площею 0,70 га за межами населеного пункту с.Репинне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Розроблену технічну документацію ОСОБА_2 для її погодження в Міжгірську селищну раду не надавала, однак 09.02.2022 було проведено державну реєстрацію зазначеної ділянки з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172 на підставі технічної документації із землеустрою. 21 червня 2022 року було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку. 
Після смерті ОСОБА_1 згадану ділянку успадкував за заповітом її онук ОСОБА_1 .
Оскільки ОСОБА_2 не зверталася до селищної ради за погодженням чи затвердженням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відтак реєстрація за нею права власності на таку була проведена з порушенням земельного законодавства України, що порушує права Міжгірської селищної ради як розпорядника земель колишнього КСГП ім. Шевченка. 
Посилаючись вказані обставини, з урахуванням того, що останнім набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172 є ОСОБА_1 , позивач просив суд витребувати на користь Міжгірської селищної ради зазначену земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 .
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2025 року у позові Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки відмовлено повністю. Судові витрати по справі залишено за позивачем.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 19 травня 2025 року, у виді накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172, що розташована в ур. Мочарь» на території Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області площею 0,7000 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на праві власності належить ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та заборони вчинення будь-яких дій щодо забудови, поділу та/або об`єднання та/або зміни конфігурації та/або відчуження у будь-який спосіб цієї земельної ділянки скасовано.
В апеляційній скарзі Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги приписи ст.30 Закону України «Про землеустрій», згідно яких, погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України. ОСОБА_2 зобов`язана була погодити із Міжгірською селищною радою межі земельної ділянки площею 0,70 га при встановленні в натурі (на місцевості) шляхом підписання акту погодження меж або відомості про встановлення межових знаків, яка міститься у технічній документації із землеустрою розробленій ТОВ «Землемір» та після проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки, ОСОБА_2 зобов`язана була звернутися до Міжгірської селищної ради із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою, розробленою ТОВ «Землемір» та передачі їй у власність такої. Вказує, що оскільки ОСОБА_2 не виконала відповідних дій, то відповідно у законний спосіб не набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172, а тому право власності на неї не входили до складу спадщини за померлою ОСОБА_2 і ОСОБА_1 також не набув таке право.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павліченко Тетяна Сергіївна, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та необґрунтованості.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з приписами ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 червня 1997 року на підставі рішення Міжгірської районної державної адміністрації від 17 червня 1997 року № 299 ОСОБА_2 , члену КСГП ім. Шевченка, було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 006774, яким посвідчено належність їй права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСГП ім. Шевченка розміром 0,70 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості) (а.с. 15, 16).
22 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Міжгірської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо виділення земельної частки (паю) згідно сертифікату серії ЗК № 006774 для подальшої передачі у власність площею 0,70 га, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Репинне для ведення особистого селянського господарства (а.с. 43).
Рішенням Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 25 листопада 2021 року № 874 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної частки (паю)» надано дозвіл громадянці ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчують право власності на земельні частки (пай) та передано у власність на підставі сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997, земельну ділянку із земель колишнього КСГП ім. Шевченка, яка розташована на території Міжгірської селищної ради орієнтовною площею 0,70 га за межами населеного пункту с. Репинне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 15).
На підставі зазначених сертифіката на право на земельну частку (пай) та рішення селищної ради ОСОБА_2 Товариством з обмеженою відповідальністю «Землемір» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 10-26).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 квітня 2025 року державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 2122486000:02:001:0172 площею 0,70 га була проведена 09 лютого 2022 року. (а.с. 30, 31)
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 була проведена 21 червня 2022 року. (а.с. 41, 42)
07 вересня 2024 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 743, виданого 07 вересня 2024 року Міжгірською державною нотаріальною конторою, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 квітня 2025 року (а.с. 41, 42), Інформацією з Державного земельного кадастру (а.с. 27, 28) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 квітня 2025 року (а.с. 30-40).
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У Преамбулі Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 899-IV) зазначено, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.
Частиною першою статті 1 Закону № 899-IV встановлено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Статтею 3 Закону № 899-IV унормовано, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Відповідно до статті 5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Особливості встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) урегульовано статтею 11 Закону № 899-IV, відповідно до якої встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Земельні ділянки, які їх власники або інші особи будуть використовувати єдиним масивом, закріплюються межовими знаками встановленого зразка лише по окружній межі єдиного масиву.
Відповідно до пункту 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.
Статтею 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до пунктів б), в) та ґ) статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується, зокрема, на принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; ґ) забезпечення гарантій прав на землю.
Пунктом ґ) статті 81 Земельного кодексу України визначено як окрему підставу набуття громадянами права власності на землю – виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) не є передачею у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, оскільки заінтересованій особі за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування виділяється земельна ділянка, на яку особа вже набула право у вигляді земельної частки (паю) із земель колективної власності КСП і здійснюється відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» з врахуванням вимог законів України «Про землеустрій» та «Про Державний земельний кадастр».
Пунктами 16 і 17 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України унормовано, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Суд першої інстанції правильно встановив та зазначив, що нормами діючого законодавства не передбачено обов`язку подавати на погодження або затвердження до органу місцевого самоврядування виготовленої технічної документації із землеустрою, якою здійснено виділення в натурі (на місцевості) земельну частку (пай).
Рішенням Міжгірської селищної ради одночасно з наданням дозволу на розробку технічної документації було передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку із земель колишнього КСГП ім. Шевченка. 
Відповідно до положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначена земельна ділянка не перебувала в комунальній власності територіальної громади – натомість належала до колективної власності КСГП ім. Шевченка. Пунктами 4.2. і 4.3. зазначеного рішення було зобов`язано: ОСОБА_2 замовити в землевпорядній організації виготовлення зазначеної технічної документації та земельний відділ виконкому ради внести відповідні зміни по землекористуванню й уточнення по платниках земельного податку. Зазначеним рішенням селищна рада не зобов`язувала ОСОБА_2 подавати на затвердження технічну документацію, при цьому ініціювала внесення змін в обліку землекористувачів та платників земельного податку – як наслідки набуття нею права власності на земельну ділянку.
Згідно з вказаними нормами законодавства, зокрема, статті 5 Закону № 899-IV Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області була наділена повноваженням прийняти рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), яке вона й реалізувала шляхом прийняття рішення від 25 листопада 2021 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної частки (паю)». Вказане рішення органом місцевого самоврядування не скасовувалось і не змінювалось, було чинним і реалізованим.
Виділення ОСОБА_2 належної їй згідно сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997 земельної частки (паю) в натурі було здійснено відповідно до статті 5 Закону № 899-IV на підставі рішення Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області. Виділення в натурі (на місцевості) належної ОСОБА_2 земельної частки (паю) стало законною підставою для оформлення права власності на зазначену земельну ділянку, відповідно до пункту ґ) статті 81 Земельного кодексу України. 
З врахуванням приписів статей 125 і 126 Земельного кодексу України ОСОБА_2 належним чином оформила право власності, відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з проведенням державної реєстрації права власності.
Позивач Міжгірська селищна рада рішенням від 25 листопада 2021 року № 874 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної частки (паю)» надала дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передала у власність зазначену земельну ділянку. Тобто, висловила своє волевиявлення щодо юридичної долі ділянки. Звертаючись з даним позовом до суду позивач не посилався на допущення певних порушень при виділенні земельної частки в натурі та виготовленні технічної документації, як от: щодо місця розташування ділянки, її площі чи геометричних параметрів, розмірів або ж меж тощо.
Державна реєстрація в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер 2122486000:02:001:0172 площею 0,70 га була проведена 09 лютого 2022 року, а 21 червня 2022 року було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Суд першої інстанції дійшов правильних висновків і з таким повністю погоджується колегія суддів, що ОСОБА_2 в установлений законом спосіб набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172 площею 0,70 га., та не доведено порушення прав та законних інтересів позивача чи третіх осіб внаслідок оформлення ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку право на виділення якої в натурі було набуто нею внаслідок отримання сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997.
07 вересня 2024 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 743, виданого 07 вересня 2024 року Міжгірською державною нотаріальною конторою. 
Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як то передбачено нормами ст. 319 Цивільного кодексу України.
Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що витребування від власника певного об`єкта права власності безумовно становить втручання у його право на мирне володіння майна.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що позивачем не було доведено наявності об`єктивної необхідності у витребуванні земельної ділянки на користь селищної ради в формі публічного, загального інтересу. Судом не установлено порушень правової процедури набуття у власність земельної ділянки, що виключає в цій справі існування суспільного інтересу у виді правильного застосування законодавства.
Позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку за відсутності установленого інтересу держави (суспільства) й без справедливого відшкодування становитиме індивідуальний надмірний тягар для ОСОБА_1 . Втручання у право на мирне володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою не відповідатиме критерію пропорційності.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Суд першої інстанції правильно вказав, що в цій справі не було установлено допущення помилки чи порушення закону як селищною радою так і первісним власником земельної ділянки, а також відповідачем, та врахував доводи сторони відповідача щодо недотримання позивачем принципу належного врядування, зважаючи на непослідовність його дій, які первинно виявились у висловленні волевиявлення на виділення в натурі земельної ділянки й передання її у власність та в подальшому щодо пред`явлення позову про витребування ділянки на користь селищної ради.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та обґрунтовано відмовив у заявленому позові. 
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області залишити без задоволення.
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: