КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 761/44144/24 Головуючий у суді першої інстанції - Мальцев Д.О. 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3358/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення несплаченої частини страхового відшкодування, в якому просив: стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь позивача несплачену частину страхового відшкодування в розмірі 36 131,05 грн, а також судові витрати у розмірі 14 422,40 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 грудня 2023 року о 13 год. 40 хв. у м. Києві по вул. Солом`янська, буд. 28 відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Audi Q3» д.н.з. НОМЕР_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та транспортного засобу «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, у результаті чого позивачу було завдано матеріальних збитків.
Невідкладно після настання ДТП, безпосередньо на місці ДТП водії транспортних засобів враховуючи те, що: дорожньо-транспортна пригода настала за участю лише забезпечених транспортних засобів, травмовані (загиблі) люди відсутні, ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції у них відсутні, маючи згоду щодо обставин скоєння ДТП на підставі п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» склали спільне повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 12.12.2023 року за адресою: м.Київ, вул. Солом`янська. буд. 28.
На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність винної особи на момент настання ДТП була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №213422330 виданого ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» дійсного на дату ДТП.
Керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач звернувся до відповідача та надав всі необхідні документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у тому числі Заяву про страхове відшкодування.
Проте, за результатами розгляду вказаної заяви страховиком було здійснено виплату лише частини належного розміру страхового відшкодування у сумі 22 802,00 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 36 131,05 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1  витрати на оплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що сплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 22 802,00 грн на підставі Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 13 травня 2024 року №3949 (дата оцінки: 22 грудня 2023 року), виконаному на замовлення відповідача.
Стверджує, що саме вказаний Звіт, а не наданий позивачем Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу №87/01-24 від 29 січня 2024 року, є належним доказом на підтвердження розміру завданої шкоди.
Зазначає, що правомірно вирахував із страхового відшкодування франшизу у розмірі 3200 грн.
Посилається також на те, що не є належним відповідачем у справі, оскільки ним має бути винуватець ДТП, який зобов`язаний відшкодувати потерпілому різницю між фактично завданими збитками та страховим відшкодуванням.
Заперечуючи проти розподілу судових витрат вказує, що факт понесення витрат не підтверджується належними та допустимими доказами. Зазначає також, що розмір витрат є необґрунтованим та неспівмірним зі складністю справи та наданими адвокатом послугами.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування несплаченої частини страхового відшкодування у розмірі 36 131,05 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що 12 грудня 2023 року о 13 год. 40 хв. у м.Києві по вул. Солом`янська, буд. 28 відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Audi Q3» д.н.з. НОМЕР_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та транспортного засобу «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, у результаті чого позивачу було завдано матеріальних збитків.
Невідкладно після настання ДТП, безпосередньо на місці ДТП водії транспортних засобів враховуючи те, що: дорожньо-транспортна пригода настала за участю лише забезпечених транспортних засобів, травмовані (загиблі) люди відсутні, ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції у них відсутні, маючи згоду щодо обставин скоєння ДТП на підставі п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» склали спільне повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) від 12 грудня 2023 року за адресою: м.Київ, вул. Солом`янська. буд. 28.
На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність винної особи на момент настання ДТП була застрахована відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №213422330 виданого ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» дійсного на дату ДТП.
Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.
У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.
Постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року №108 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»затверджено за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України, що максимальні розміри страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Національної поліції України в розмірі 80 000 гривень на потерпілого.
Постанова набрала чинності з 01 липня 2022 року.
Тобто це гранична сума на яку може претендувати позивач у вказаній справі та як вбачається із наданих доказів, керуючись пунктом 2.11 Правил дорожнього руху України та пунктом 33.2 статті Закону №1961-VI та примітки до статті 124 КУпАП, водії скористались правом на складання спільного повідомлення про ДТП - «Європротокол».
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні
Відповідно до 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як визначено у ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, а п. 1) ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачає, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
За змістом ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з п. 9.1. ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
У пунктах 61 та 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц зроблено висновок, що для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не можуть бути єдиними доказами вини особи, зокрема, у завданні шкоди майну потерпілого. У примітці до статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники ДТП скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону.
Згідно зі ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку; невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Встановлено, що в позасудовому порядку позивач звертався до відповідача як до страховика винуватця ДТП для відшкодування завданої йому шкоди шляхом сплати суми страхового відшкодування.
За результатами розгляду вказаної заяви страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 22 802,00 грн.
Вказані обставини сторонами також не заперечуються.
Також встановлено, що, не погоджуючись із вказаним розміром страхового відшкодування, позивач замовив огляд пошкодженого транспортного засобу «Audi Q3» д.н.з. НОМЕР_1 , у оцінювача ФОП ОСОБА_3 .
На підставі огляду було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу №87/01-24 від 29 січня 2024 року.
Так, відповідно до вказаного Звіту, вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ склала 62 133,05 грн.
Відповідач, заперечуючи про вказаного розміру шкоди надав суду виконаний на його замовлення Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу №87/01-24 від 29 січня 2024 року. Однак, не вказав жодного доводу на спростування висновків, викладених у наданому позивачем Звіті.
Колегія суддів також зауважує, що позивач в ході розгляду справи заявляв клопотання про визначення судової автотоварознавчої експертизи з метою усунення суперечностей у наданих сторонам доказах та встановлення дійсного розміру збитку. 
Ухвалою суду першої інстанції від 21 серпня 2025 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.
В свою чергу, відповідач про призначення експертизи не клопотав, жодних пояснень на спростування позиції позивача не надавав. Така процесуальна поведінка відповідача, на переконання суду, свідчить про відсутність у нього обґрунтованих заперечень щодо належності та допустимості доказів, наданих позивачем.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір матеріального збитку завданого ОСОБА_1 як власнику автомобіля становить 62 133,05 грн
Разом з тим, у відповідності до вимог статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Отже, належний розмір страхового відшкодування складає: 62 133,05 грн (вартість матеріального збитку) - 3200, 00 грн (франшиза) = 58 933,05 грн.
Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Ані в ході розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду, відповідач, у відповідності до ст. 12, 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не спростував встановлені у судом обставини, зокрема, те, що підстави для виплати страхового відшкодування відсутні, або розмір завданої майну позивача шкоди менший чи взагалі відсутній.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача несплаченої частини страхового відшкодування у розмірі 36 131,05 (58 933,05 - 22 802,00) грн.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що належним відповідачем у справі має бути винуватець ДТП, який зобов`язаний відшкодувати потерпілому різницю між фактично завданими збитками та страховим відшкодуванням, оскільки предметом даного спору є стягнення несплаченої частини страхового відшкодування, обов`язок щодо сплати якого у межах страхового ліміту покладено на відповідача як страховика винуватця ДТП.
Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат у справі.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.1 ст. 134 ЦПК України).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків падання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та па підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою:,
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137. 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналізуючи зазначену норму процесуального права, слід дійти висновку про те, що для відшкодування витрат на правничу допомогу, заявником має бути вчинено дві обов`язкові дії, а саме, до закінчення судових дебатів зробити заяву про відшкодування судових витрат, а в подальшому, надати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, якщо такі докази не було подано під час розгляду справи
Як убачається з матеріалів цивільної справи, позивачем на підтвердження понесених витрат надано: копію Договору про надання правової допомоги №09/02/24-ЮП/IL від 06.02.2024, укладеного між    ОСОБА_1 та адвокатом Конюшком Д.Б., копію Ордеру Серія АВ № 1166442 , виданого адвокату Конюшку Д.Б. на представництво інтересів    ОСОБА_1. від 20.11.2024, Акт виконаних робіт №1 до Договору №09/02/24-ЮП/IL від 01.10.2024.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд у складі колегії суддів КГС в постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 269).
Враховуючи викладене та аналізуючи надані позивачем докази в підтвердження здійснення відповідних витрат, зважаючи складність справи та обсяг виконаних робіт, наявну судову практику в аналогічних спорах, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 витрат на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 12 000 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача повністю повторюють доводи його відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до її незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідачки у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.
Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома