Справа № 303/9666/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

13 серпня 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,
суддів: Джуга С.Д., Кожух О.А., 
з участю секретаря: Голубєвої Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сабов Іван Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2025 року у справі № 303/9666/24 (Головуючий: Мирошниченко Ю.М.), -

В С Т А Н О В И Л А

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що сторони перебували у шлюбі з лютого 1998 року по травень 2019 року, та мають двох дітей. У 2004 році були на заробітках за кордоном і у наступному році почали будівництво житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 . У грудні 2019 року позивачка з дітьми вселилась у будинок і продовжила його облаштування. У 2020 році власними зусиллями, коштом сина та батька почала будівництво котельні. Проте у 2023 році без її відома відповідач зареєстрував за собою право власності на спірний будинок. 
Посилаючись на вказані обставини позивачка просила визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності сторін та визнати за нею право на частку у праві власності на цей будинок.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 липня 2025 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 .
Залишено у власності ОСОБА_1 частину будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 715 грн. 60 коп., сплаченого нею судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як шлюб між сторонами було розірвано 09 квітня 2019 року і за умови встановлення, що введення в експлуатацію та державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок проведена за відповідачем через 4 роки після розірвання шлюбу, норми статті 60 СК України про презумпцію спільності права власності подружжя на вищевказаний житловий будинок не поширюється. На майно набуте поза межами даного періоду з 14.02.1998 року (момент укладення шлюбу) до 09 квітня 2019 року (момент розірвання шлюбу) презумпція щодо спільності права власності подружжя не поширюється. Відповідно презумпція щодо спільності права власності подружжя не поширюється на майно набуте відповідачем у власність після 09 квітня 2019 року. Відтак, позивачка як особа, яка посилається на набуття права власності на частку спірного будинку зобов`язана була довести належними та допустимими доказами факти виселення у неї такого права. Так, на момент розірвання шлюбу, 09.04.2019 р. будівництво будинку не було завершеним. До моменту розірвання шлюбу, сторони звели тільки несучі конструкції будинку, стіни перекриття та дах будинку. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів належності спірного будинку до спільної сумісної власності подружжя та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення нею грошових затрат, а також не надано доказів на підтвердження факту трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, та власною працею у будівництво спірного будинку під час шлюбу.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Сабо І.І., який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_2 – адвоката Моргіта В.В., який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного висновку.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 1998 року і заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.
На замовлення ОСОБА_1 виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Технічний паспорт виготовлено станом на 09.08.2022 р.
Реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відбулася 22.08.2022 року.
За даними Державного реєстру речових прав право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 122 кв. м, житловою площею 58,4 кв. м зареєстровано за ОСОБА_1 30.08.2023 року на підставі технічного паспорту та відомостей з Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку.
Власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2122786803:00:008:0032, площею 0,22 га є ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 05.10.2009 р.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільного нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
Отже, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано 09 квітня 2019 року, спірний будинок, був введений в експлуатацію 22 серпня 2022 року, а право власності на житловий будинок було зареєстровано за відповідачем – 30 серпня 2023 року.
У даному випадку презумпція щодо спільності права власності подружжя поширюється на майно набуте у власність сторонами у період з 14 лютого 1998 року із моменту укладення шлюбу) до 09 квітня 2019 року (момент розірвання шлюбу).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Позивачкою у порядку передбаченому ч 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести належними та допустимими доказами факт виникнення у неї права на набуття права власності на частку у спірному будинку.
Висновок суду про застосування презумпції спільності права власності подружжя до майна набуто у власність через 4 роки після розірвання шлюбу не ґрунтується на вимогах закону та фактичних обставинах справи, так як добудова проводилася після розірвання шлюбу між сторонами.
Позивачка та свідки допитані у судовому засіданні пояснили, що станом на 2019 рік будинок був не придатним до проживання, добудувався вже після розірвання шлюбу.
Надані позивачкою накладні та товарні чеки на придбання арматури, сантехнічного обладнання стосується періоду вже після розірвання шлюбу між сторонами, ніяк не можуть свідчити про завершення будівництва будинку до моменту розірвання шлюбу. Дані накладні та чеки можуть тільки підтверджувати факт придбання таких товарів в 2020-2022 роках, тобто після розірвання шлюбу між ними. Доказів використання таких придбаних товарів у будівництві саме спірного будинку також не надано. Із наданих чеків та накладних вбачається що покупцем таких товарів були треті особи, а не позивачка. Сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент початку будівництва спірного будинку не є підставою для визнання майна спільним сумісним майном подружжя.

Разом з тим, із часу початку ведення будівництва та його закінчення (ведення в експлуатацію та реєстрація) правовий режим спільної сумісної власності подружжя може поширюватися включно на ту частину спірного житлового будинку, яка була добудована до моменту розірвання шлюбу між сторонами.

На момент розірвання шлюбу між сторонами будівництво будинку не було завершеним, а до моменту розірвання шлюбу сторони звели тільки несучі конструкції будинку: стіни, перекриття та дах будинку, що стверджується поясненнями свідків та пояснень сторони.

Із врахуванням обставин справи судова колегія приходить до висновку, що позивачка не надала жодних доказів розміру частки спірного житлового будинку, яка була збудована на час розірвання шлюбу між сторонами, а клопотання про призначення судової будівельно – технічної експертизи з метою встановлення зазначених обставин не заявляла.

Таким чином, позивачка не надала доказів, а суд першої інстанції не встановив, яка саме частка житлового будинку побудована ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому висновок суду про належність житлового будинку до спільної сумісної власності подружжя є передчасним.

При постановленні рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене і рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1,2, 4 ч 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_2 слід відмовити із вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, судова колегія 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сабов Іван Іванович задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 липня 2025 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 серпня 2026 року.

Головуючий: (підпис)
Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ