760/2320/25

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кицюк В.С., за участю: секретаря Губар Ю.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000,00 грн.
В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, був звільнений з військової служби 27 травня 2022 року. 30.08.2022 позивач отримав довідку МСЕК про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, відповідно до якої ступінь втрати працездатності 5%, поранення отримав 05 квітня 2022 року у зв`язку із захистом Батьківщини. У липні 2022 року позивач звернувся до МОУ за отриманням одноразової грошової допомоги у разі отримання військовослужбовцем поранення, захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності, однак позивачу відмовлено в призначені одноразової грошової допомоги, оскільки пропущено тримісячний термін звернення. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року скасовано п.10 Протоколу засідання комісії МОУ, зобов`язано МОУ розглянути питання щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Також позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, в подальшому діагностували замісну ниркову терапію, крім того хворіє на хронічний гломерулонефрит з 2018 року. Таким чином, позивач не підлягав призову на військову службу 25 лютого 2022 року. Позивач зауважує, що внаслідок прийняття неправомірного рішення МОУ, а саме призов на військову службу 25 лютого 2022 року, позивачу заподіяно психологічні, моральні та душевні страждання, відтак справедливою сатисфакцією буде відшкодування у розмірі 2000000,00 грн (т.1 а.с.3-66).
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі (Т.1 а.с.67).
12.05.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив, у якому представник відповідача МОУ просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування зазначає, що у позовній заяві відсутні будь-які законні обгрунтування позовних вимог до МОУ, оскільки відсутні будь-які докази того, що саме МОУ здійснило призов позивача на військову службу до ЗСУ. Відтак, відсутні підстави вважати, що МОУ взагалі могло завдати моральної шкоди позивачу (Т.1 а.с.141-159).
25.07.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки координується та спрямовується МОУ. Відтак, МОУ безпосередньо формує напрямки діяльності ТЦК та СП з метою виконання мобілізаційних завдань, а тому є належним відповідачем (Т.1 а.с.173-177).
Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 липня 2025 року залучено до участі у справі співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1 а.с.180-181). 
Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.230-231).
У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити та стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 000,00 грн. Зазначив, що внаслідок прийняття неправомірного рішення МОУ, а саме призов на військову службу 25 лютого 2022 року, позивачу заподіяно психологічні, моральні та душевні страждання.
Представник відповідача МОУ у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, оскільки МОУ є неналежним відповідачем. Звернув увагу, що у позовній заяві відсутні будь-які докази того, що саме МОУ здійснило призов позивача на військову службу до ЗСУ.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, також своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 04 березня 2022 року по 27 травня 2022 року проходив військову службу у вч НОМЕР_2 (Т.1 а.с.14).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі №400/287/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерство оборони України про скасування п. 10 протоколу №269 від 04.11.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії. Скасовано пункт 10 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги від 04.11.2022 року № 269. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин (Т.1 а.с.43-47).
Також судовим рішенням в адміністративній справі встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в м. Слов`янськ.
Під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії у складі військової частини НОМЕР_2 , отримав захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.05.2022 року №133 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку (за станом здоров`я).
У витязі з протоколу засідання 11 Регіональної військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1051 від 03.08.2022 року зазначено, що наявні у позивача захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
В подальшому, ОСОБА_1 органами МСЕК встановлено 5% втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12 ААВ №453382, та встановлено ІІІ групу інвалідності.
У довідці МСЕК серія 12 ААВ №453382 зазначено дві дати огляду: 18.08.2022 року та 30.08.2022 року.
Позивач звернувся із відповідною заявою до Міністерства оборони України щодо виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду IIІ групи, внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Рішенням Міністерства оборони України від 04.11.2022 року, оформлене протоколом №269, відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи з тих підстав, що встановлення групи інвалідності відбулось понад трьох місячний термін після звільнення з військової служби.
З огляду на вищезазначене, суд вважає, що з дати, зазначеної у довідці МСЕК, а саме 30.08.2022 року, у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, а не в момент звільнення як вважає відповідач.
Таким чином суд вважає протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із зверненням позивача понад тримісячний термін після звільнення з військової служби (Т.1 а.с.44, 46).
Так, за змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму ВСУ).
Загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами передбачені ст.ст.1173, 1174 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У ч.1 ст.1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи положення ст.ст.1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що моральну шкоду йому заподіяно внаслідок незаконного призову на військову службу під час мобілізації, оскільки за станом здоров`я він не підлягав призову.
Разом із тим, судом не встановлено обставин, які б свідчили про протиправність рішення щодо призову позивача на військову службу. Як і відсутнє відповідне судове рішення про визнання протиправним призову позивача на військову службу.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі №400/287/23, яке набрало законної сили, встановлено лише протиправність рішення Міністерства оборони України про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги та зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо її призначення. Водночас, зазначеним судовим рішенням не встановлено незаконності призову позивача на військову службу, не визнано протиправними дії чи рішення органів, які здійснювали його мобілізацію, а тому наведене рішення не є доказом неправомірності призову позивача.
Посилання позивача на те, що він за станом здоров`я не підлягав призову, суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували визнання компетентним органом або судом рішення про його призов незаконним.
Факт встановлення позивачу після проходження військової служби втрати працездатності, причинного зв`язку захворювання із захистом Батьківщини та інвалідності III групи - сам по собі не свідчить про незаконність прийнятого рішення щодо його призову, а лише підтверджує настання у нього відповідних прав на соціальний захист та державні гарантії.
Крім того, суд не може погодитися з доводами позивача щодо належності Міністерства оборони України як відповідача у частині вимог, пов`язаних із незаконністю призову. Сам по собі факт координації та спрямування діяльності територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Міністерством оборони України не свідчить про прийняття останнім індивідуального рішення щодо призову конкретної особи та не є достатньою підставою для покладення на Міністерство оборони України цивільно-правової відповідальності. При цьому, позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що саме Міністерством оборони України було прийнято рішення про його призов або вчинено інші протиправні дії, які перебувають у причинному зв`язку із заявленою моральною шкодою.
Щодо вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зазначає, що позивач також не надав належних та допустимих доказів протиправності дій зазначеного органу, не оскаржив у встановленому законом порядку рішення про свій призов та не довів незаконності такого рішення.
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Вікторія КИЦЮК