Справа № 703/1155/26
2/703/1370/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого - судді Овсієнка І.В.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,
установив:
02.03.2026 до Смілянського міськрайонного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в сумі 44582,40 грн у зв`язку з невиконанням рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.07.2012 по справі №2315/3547/2012, а також понесених судових витрат по сплаті судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.07.2012 по справі №2315/3547/2012 за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто із ОСОБА_1 178155,00 грн заборгованості по кредитному договору №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007 та в рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою АДРЕСА_1 шляхом реалізації вказаного предмету іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження із початковою ціною реалізації на рівні 90% від її вартості, що визначена на підставі оцінки.
28.04.2023 між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-60, на підставі якого АТ «Оксі Банк» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007.
28.04.2023 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-60-1, на підставі якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007, що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 
10.05.2023 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки/застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., зареєстрований за реєстровим №142, на підставі якого було відступлене право іпотекодержателя за договором іпотеки, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , посвідчений 10.08.2007 приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. 
АТ «Оксі Банк» набуло право вимоги на підставі договору про відступлення прав за договорами іпотеки/застави від 10.05.2023, укладеного між АТ «Оксі Банк» та АТ «Райффайзен Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., зареєстрованого за реєстровим №143.
Відтак, на момент подання заяви про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України у ТОВ «Цикл Фінанс» наявні всі підтвердження придбання прав вимоги за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007.
15.02.2021 Смілянський міськрайонний суд Черкаської області відмовив у задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дубліката виконавчого листа від 18.07.2012 по справі №2315/3547/2012. 
З урахуванням викладеного, а також наданих розрахунків заборгованості, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 05.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено учасникам справи строк для подання письмових заяв по суті справи.
Копію ухвали про відкриття провадження в справі відправлено відповідачеві за зареєстрованим у встановленому порядку місце проживання, вказане відправлення вручене адресатові 09.05.2026, що підтверджується рекомендованим повідомленням. 
21.05.2026 до суду надійшов письмовий відзив, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову та наведеного ТОВ «Цикл Фінанс» розрахунку заборгованості за процентами річних та інфляційними втратами.
В письмовому відзиві відповідач не заперечує укладення кредитного договору №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007, заборгованість за яким з нього стягнута рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.07.2012 по справі №2315/3547/2012, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки – належну ОСОБА_1 квартиру, що за адресою АДРЕСА_1 . Вказаним судовим рішенням із відповідача стягнуто, серед іншого, прострочені відсотки та пеню. Вказана заборгованість існувала станом на 18.01.2012, а судовим рішенням встановлено, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» 18.01.2012 звертався до ОСОБА_1 із вимогою про дострокове повернення заборгованості, тим самим змінивши строк виконання основного зобов`язання, який, враховуючи норми ст. 530 ЦК України, минув зі спливом 30 календарних днів із дати надіслання вимоги про повне дострокове погашення заборгованості. Надалі заборгованість із нього стягнута рішенням суду, однак із вказаної дати має відраховуватися загальний строк позовної давності – 3 роки, такий 17.01.2015 сплив.
У зв`язку із викладеним відповідачем заявлено про застосування позовної давності.
Крім того, вимога позивача про стягнення втрат від інфляції та процентів річних, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, на заборгованість, стягнену вказаним вище рішенням суду, не може бути задоволена, оскільки ТОВ «Цикл Фінанс» не надало належних доказів набуття права грошової вимоги за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007, а відповідач, всупереч вимогам ст. 512-516 ЦК України не був обізнаний зі зміною кредитора, або ж набуття позивачем статусу сторони виконавчого провадження у зв`язку зі стягненням боргу із нього. При цьому, ухвалою Смілянського міськрайсуду від 15.02.2021, що залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 27.04.2021, АТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа, оскільки строк його пред`явлення до примусового виконання минув 19.12.2014. Посилаючись на практику ВП ВС, зокрема сформульовану у постанові від 11.02.2026 в справі №754/511/23, відповідач вказував на неможливість проведення нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, у разі спливу строку пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, що не був поновлений.
В задоволенні позову просив відмовити.
02.06.2026 представником позивача із використанням системи «Електронний суд» подано відповідь на відзив, за якою посилається на безпідставність тверджень відповідача ОСОБА_1 про те, що він не був повідомлений про зміну кредитора в зобов`язанні, стороною якого був, оскільки вказана обставина не знімає із боржника обов`язок виконати зобов`язання, а лише покладає на нового кредитора ризик виконання зобов`язання боржником на користь первісного кредитора. в даній справі боржником зобов`язання на користь первісного кредитора належним чином не виконане.
Матеріалами справи належним чином підтверджується придбання позивачем права вимоги до ОСОБА_1 , оскільки наявні договори відступлення права вимоги та додатки до них, з яких послідовно вбачається відступлення 21.05.2024 АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь АТ «Оксі Банк» права вимоги за кредитним договором, останнє 21.05.2024 відступило право вимоги на користь позивача. Вказані правочини є правомірними, оскільки недійсними не визнавалися.
Позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки заборгованість із ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнута 04.07.2012 рішенням суду, що набрало законної сили, а предметом позову в даній справі є не кредитна заборгованість ОСОБА_1 , а виконані на підставі ст. 625 ЦК України нарахування, що пов`язані із довготривалим невиконанням рішення суду від 04.07.2012. Такі вимоги не є додатковими щодо основної, відтак закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення втрат від інфляції та процентів річних.
В даному випадку позивачем заявлені до стягнення нарахування в межах строку позовної давності за період із 21.09.2017 до 01.03.2020, що цілком відповідає вимогам п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про зупинення перебігу позовної давності на період карантину, а надалі – у зв`язку із запровадженням військового стану, що діє донині, а також вимогам п. 6 Прикінцевих положень Закону України «про споживче кредитування».
При цьому розмір заборгованості, що є початковою величиною для проведення нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України, встановлений рішенням суду та має значення преюдиційної обставини.
Підсумовуючи викладене, на позовних вимогах наполягав.
22.06.2026 до суду надійшли письмові заперечення відповідача. Наведені в них аргументи зводяться до наступного.
Кредитором пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, стягувач не проявляв належної зацікавленості щодо виконання судового рішення, виконавче провадження завершене з підстав несплати стягувачем витрат виконавчого провадження. Тому довготривале невиконання рішення суду зумовлене також і бездіяльністю первісного кредитора, АТ «Райффайзен Банк Аваль».
За відсутності належних доказів набуття ТОВ «Цикл Фінанс» права вимоги за кредитним договором, що укладався ОСОБА_1 останній не має жодних зобов`язань перед позивачем.
В задоволенні позовних вимог просить відмовити.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
10.08.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником укладений кредитний договір №354411/6580/0484-7, предметом якого є надання позичальнику кредиту в іноземній валюті, у виді невідновлювальної кредитної лінії. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10.08.2007 між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, предметом якої є належне позичальникові на праві приватної власності нерухоме майно – квартира за адресою АДРЕСА_1 .
Вказані обставини сторонами не заперечувалися.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.07.2012 по справі №2315/3547/2012 за позовом АТ «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 позовні вимоги задоволені частково, стягнуто із ОСОБА_1 178155,00 грн заборгованості по кредитному договору №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007 та в рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою АДРЕСА_1 шляхом реалізації вказаного предмету іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження із початковою ціною реалізації на рівні 90% від її вартості, що визначена на підставі оцінки.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15.02.2021, що залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 27.04.2021, в задоволенні заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дубліката виконавчого листа та пред`явлення виконавчого документа до виконання - відмовлено.
28.04.2023 між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» укладений договір відступлення права вимоги №114/2-60, на підставі якого та відповідно до реєстру боржників від 05.05.2023 АТ «Оксі Банк» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007.
10.05.2023 між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки (застави), за яким АТ «Оксі Банк» як новий іпотекодержатель набуло всіх прав, що належали первісному іпотекодержателю за іпотечними договорами, що наведені у відповідному реєстрі, в тому числі і щодо зобов`язання за кредитним договором, що укладений із ОСОБА_1 
28.04.2023 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладений договір про відступлення права вимоги №114/2-60-1, на підставі якого та відповідно до реєстру боржників від 28.04.2023 позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007.
10.05.2023 між АТ «Оксі Банк» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки (застави), за яким позивач набув всіх прав, що належали первісному іпотекодержателю за іпотечними договорами, що наведені у відповідному реєстрі, в тому числі і щодо зобов`язання за кредитним договором, що укладений із ОСОБА_1 .
На підтвердження придбання ТОВ «Цикл Фінанс» права грошової вимоги до відповідача, суду надано копії платіжних інструкцій щодо перерахування позивачем на користь АТ «Оксі Банк» оплати на виконання договору №114/2-60-1 від 28.04.2023.
У зв`язку із викладеним суд відкидає доводи відповідача про те, що позивач не довів належними доказами набуття права грошової вимоги, оскільки з викладеного вбачається послідовне укладення правочинів, за якими право вимоги до ОСОБА_1 було відступлене спершу АТ «Оксі Банк», а останнім – на користь ТОВ «Цикл Фінанс» на підставі оплатного договору.
Аргументи відповідача про те, що він не був обізнаним із відступленням права грошової вимоги за кредитним договором №354411/6580/0484-7 від 10.08.2007 суд оцінює критично, оскільки ОСОБА_1 не наведено доказів належного виконання грошового зобов`язання на користь первісного кредитора, тому вказані доводи відзиву не виключають існування грошового зобов`язання, де управомоченою стороною може бути ТОВ «Цикл Фінанс». 
Водночас вказаними вище судовими рішеннями встановлено, що 18.07.2012 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області видано стягувачу виконавчий лист зі строком пред`явлення до виконання, з урахуванням його переривання, до 19.12.2014, оскільки постановою головного державного виконавця Смілянського МВ ДВС від 08.05.2013 було відкрите виконавче провадження №37872191, що завершене 19.12.2013 прийняттям постанови про закриття відповідного виконавчого провадження. 
14.01.2021 службовою перевіркою банку виявлено втрату вказаного виконавчого листа.
Зі змісту судових рішень вбачається, що в задоволенні заяви первісного кредитора про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу його дубліката – відмовлено.
Таким чином ТОВ «Цикл Фінанс» достовірно відомо, що виконавчі листи у строки, передбачені ЦПК України, не пред`явлено до виконання, а тому відсутні правові підстави для поновлення строку на подачу виконавчого листа для виконання, а також те, що банк послідовно не вчиняв дії щодо стягнення заборгованості із боржника ОСОБА_1 .
За обставинами даної справи представник позивача просить суд стягнути з відповідача три відсотки річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України, такі нараховані: проценти річних – за період із 21.09.2017 до 01.03.2020, інфляційні втрати – за період із жовтня 2017 року до лютого 2020 року.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови ВП ВС від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова ВП ВС від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова ВП ВС від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18).
В разі порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням. Факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20 сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3% річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Як зазначалося вище, виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13 грудня 2012 року у справі №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). 
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили. Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
З огляду на викладене, позивач у справі не може бути необізнаним з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанови ВП ВС від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, від 03 жовтня 2023 року у справі №366/203/21, від 09 листопада 2023 року у справі №420/2411/19).
За обставинами даної справи, розмір заборгованості ОСОБА_1 встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили та яким стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором.
Після закінчення виконавчого провадження, судом відмовлено первісному кредиторові у задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дубліката.
Вказане судове рішення (про відмову в поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмову у видачі його дубліката) засвідчує, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу. Тобто у такому випадку основна вимога позивача про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана в примусовому порядку, а тому до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦК України.
Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню (постанова ВП ВС від 11.02.2026 в справі №754/511/23).
Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
У даному випадку судом встановлена безпідставність позовних вимог про покладення на відповідача відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, тому підстав для відмови у позові саме у зв`язку пропуском строку давності не вбачається.
Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості (постанова ВП ВС від 07.11.2018 в справі №575/476/16-ц).
Отже в задоволенні позову належить відмовити.
З огляду на відмову в позові в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.
Керуючись ст. 11, 625 ЦК України, ст. 2-5, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України,
вирішив:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 код ЄДРПОУ 43453613.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складене 08.07.2026. 

Суддя        І.В. Овсієнко