Справа №345/3620/25 
Провадження № 2/345/55/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.08.2026 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі
головуючого судді Сирка Й.Й.,
з участю секретаря судового засідання Слободян Т.Я.,
представника позивача Матвійчука М.З.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Черепій Тетяна Михайлівна, приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Наталія Богданівна про визнання недійсними договорів дарування та відновлення становища, що існувало до порушення,
В С Т А Н О В И В:
10.07.2025 Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (далі – Банк, позивач) звернулося до суду із вищенаведеним позовом, в якому просить:
- визнати недійсним договір дарування від 26.02.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Черепій Т.М., у реєстрі нотаріальних дій № 218, реєстраційний номер запису про право власності 219877;
- визнати недійсним договір дарування від 05.09.2022, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Н.Б., у реєстрі нотаріальних дій № 1486;
- відновити становище, що існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/4 частини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи підставність заявленого позову Банк зазначає, що 13.02.2013 рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків Дніпровським районним судом м. Києва 19.07.2013 у межах цивільної справи №755/14921/13-ц видано два виконавчих листи про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та Приватного підприємства «Еліте» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 6 296 689,31 грн і третейського збору в розмірі 25 000,00 грн. Надалі, ухвалою того ж суду від 08.10.2018 видано дублікат виконавчого листа щодо стягнення з солідарних боржників заборгованості, виконавче провадження з примусового виконання якого відкрито за заявою АТ «Альфа-Банк», тобто зміненого на підставі ухвали цього суду стягувача. Починаючи з 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» найменування товариства змінено на АТ «СЕНС БАНК». На час відкриття виконавчого провадження залишок неповернутого боргу становив 2 773 296,86 грн. Власне, у ході останнього виконавчого провадження, яке здійснюється з 05.05.2020, приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В., Банку стало відомо, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26.02.2013 боржник ОСОБА_2 відчужив на користь свого сина ОСОБА_3 1/4 ідеальну частку належної дарувальнику на праві спільної часткової власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири на той час були крім обдаровуваного, дружина боржника ОСОБА_4 та інший син ОСОБА_5 . Банк також дізнався, що 05.09.2022 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_3 відчужив крім свої частки отриману на підставі договору дарування частку в квартирі своїй матері, дружині боржника ОСОБА_4 .
Оскаржені Банком договори дарування як правочини вчинені між членами однієї родини, містять ознаки фраудаторності та фіктивності одночасно, укладені з метою ухилення від виконання своїх боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед банком. На час укладення договору дарування від 26.02.2013 боржник достовірно знав про наявність у нього невиконаних зобов`язань перед банком за отриманими кредитними коштами, тому вжив «право на зло» для уникнення звернення стягнення на належну йому на праві власності частку в квартирі. Водночас, Банк вважає фраудаторними обидва оспорювані договори дарування, наголошуючи на тому, що іншого майна ОСОБА_2 не має, заборгованість не погашає. Фіктивність договорів Банк пов`язує з подальшою реєстрацією місця проживання усіх відповідачів у квартирі та наявність найтісніших родинних стосунків між ними. Позивач наголошує, що протиправно відчужена частка боржника має бути повернута останньому. Посилаючись на існуючу численну практику Верховного Суду, рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) та положення п.6 ч.1 ст.3, ч.2 ст.13, п. 4 ч.2 ст.16, ст.204,215,ст.234 Цивільного Кодексу України (далі – ЦК України) Банк просить суд задовольнити позов.
У відзиві на позовну заяву (Том 1 а.с.40-43) представник відповідача ОСОБА_2 позов заперечує повністю. За своїм змістом заперечення автора відзиву зводяться до того, його довіритель отримав кредитні коштів з передачею в іпотеки значної частини об`єктів нерухомого майна (трьох земельних ділянок, будівлі центру мобільного зв`язку з інтернет-кафе). Вартості іпотечного майна за первинно проведеною оцінкою суб`єктами професійної діяльності на ринку відповідних послуг мало б вистачити для повного погашення заборгованості перед Банком і (або) його попередниками. Відповідне майно реалізовувалось на організованих прилюдних торгах в межах виконавчих проваджень у 2018-2021 роках зі зволіканнями, в результаті чого виручених грошових коштів не вистачило для повного погашення заборгованості боржника. Виконавчі провадження стосовно ОСОБА_2 існували до 2022 року, в межах яких стягувач мав можливість отримати відомості щодо оспорюваного договору дарування від 26.02.2013. Крім того, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем частини квартири. Окремо зазначає, що виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 як одного із солідарних боржників заборгованості за кредитними зобов`язаннями виданий 19.07.2013, тоді як оскаржений договір дарування посвідчений нотаріально 26.02.2013. На час укладення договору дарування від 05.09.2022 більша частина боргу ОСОБА_2 погашена, що спростовує твердження Банку про фраудаторність цього правочину. Між першим і другим договором дарування пройшло понад дев`ять років. Щодо фіктивності договорів дарування, то відповідач ОСОБА_2 з дружиною фактично проживають з 2013 року за іншою адресою в м. Калуші, хоча їхнє місце реєстрації їхнього проживання залишається незмінним. Просить застосувати у спорі визначений законом загальний строк позовної давності, що пропущений Банком без поважних причин з огляду на об`єктивну можливість останнього довідатися про порушення своїх прав раніше, аніж позивач зазначає в своєму позові.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.07.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
11.07.2025 задоволено заяву Банку про забезпечення позову, постановлено ухвалу, якою накладено арешту із забороною вчиненні реєстраційних та інших дій, спрямованих на відчуження, передачу в іпотеку чи заставу, продаж, перерозподіл часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, поділ та виділ частки, зміну площі, реконструкцію квартири АДРЕСА_2 до завершення розгляду справи судом. Згідно з повідомленням Калуського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області від 21.07.2025 ухвала суду про накладення арешту та заборону на вчинення реєстраційних дій виконана (Том 1 а.с.131-132).
Сторони та їх представники, а також треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору, на стороні відповідачів в підготовче судове засідання неодноразово не з`являлися, відтак ухвалою суду від 02.10.2025 підготовче провадження у справі закрито (Том 1 а.с.111). 
Крім того, ухвалами суду від 09.09.2025 та від 06.10.2025 задоволено клопотання представників Банку та відповідача ОСОБА_2 про участь в судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
З огляду на обґрунтовані сумніви в добросовісному виконанні Банком своїх процесуальних обов`язків як учасника справи, ухвалою суду від 07.04.2026 від позивача витребувано докази, які підтверджують дату та спосіб отримання ним копій оскаржених договорів дарування.
21.05.2026 судом задоволено клопотання представника відповідача, витребувано від приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області належним чином завірені копії всіх документів, які стали підставою для нотаріального посвідчення договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 05.09.2022, а також доказів здійснення перевірки відповідним нотаріусом відомостей щодо проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на частину вищенаведеної квартири АДРЕСА_2 . Приватного нотаріуса також зобов`язано надати належним чином засвідчену копію посвідченого договору дарування частини цієї квартири. Витребування доказів обумовлено тим, що згідно з наданими Банком додатковими поясненнями у справі від 04.05.2026 (Том 1 а.с.211-216) інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.04.2024 не містить відомостей про у відповідному реєстрі щодо укладення договору дарування частки квартири від 26.02.2013.
Заслухавши пояснення представників сторін та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з огляду на такі мотиви.
Сторонами у справі не оспорюється той факт, що на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва звернуто до примусового виконання рішення третейського суду при Асоціації українських банків від 13.02.2013 щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ПП «Еліте» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 296 689,31 грн. Незважаючи на те, що до матеріалів справи не надано ані копії рішення відповідного третейського суду, ані ухвали суду, Банком надано копію виданих Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/14921/13-ц від 08.10.2018 дублікатів виконавчих листів цього суду від 19.07.2013 із зазначеними у них відомостями про стягнення з боржників в тому числі третейського збору розміром 25 500,00 гривень (Том 1 а.с. 177-180).
Зазначений виконавчий документ перебував певний час на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, який забезпечував проведення оцінки належних ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна, що були передані в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за умовами кредитного договору (Том 1 а.с.53,57,61).
Згідно з ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.03.2020 у справі №755/14921/13-ц ПАТ «Укрсоцбанк» реорганізовано шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», відтак під час примусового виконання дублікатів виконавчих листів від 08.10.2018 виникла необхідність в заміні стягувача у виконавчому провадженні №59997527. При цьому наданий до матеріалів справи текст ухвали суду також містить відомості про виконання рішення третейського суду від 13.02.2013 (Том 1 а.с.191-193).
Суду не надано письмових документів, в межах якого часу виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів і (або) їх дублікатів перебувало на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, проте із наданої копії дубліката виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 08.10.2018 вбачається, що його примусове виконання стосовно боржника ОСОБА_2 здійснював приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий О.В., постановами якого від 06.09.2019 та від 05.05.2020 зазначений виконавчий документ повертався стягувачу за заявою останнього (Том 1 а.с.47).
Знову ж таки, за твердженнями Банку в межах розгляду цієї справи, 05.05.2020 тим самим приватним виконавцем втретє відкрито виконавче провадження з примусового виконання дубліката виконавчого листа № 755/14921/13-ц від 08.10.2018 про стягнення з ОСОБА_2 як одного з двох солідарних боржників кредитної заборгованості, примусове виконання якого триває сьогодні. Відповідно до копій окремих постанов приватного виконавця, винесених в межах виконавчого провадження № 61993648 від 05.05.2020, рішення третейського суду про стягнення боргу виконано частково, залишок неповернутої суми боргу становить 2 773 296,86 грн (Том 1 а.с. 48-50).
Як зазначено у письмових поясненнях Банку в межах виконавчого провадження з метою примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 реалізовано на прилюдних торгах передані останнім в іпотеку об`єкти нерухомого майна, зокрема будівлю центру мобільного зв`язку та інтернет-кафе на АДРЕСА_3 та чотири земельні ділянки. Частину вказаного майна придбано 18.10.2019 сином боржника - ОСОБА_5 , а саме будівлю центру мобільного зв`язку з інтернет-кафе та одну земельну ділянку з кадастровим номером 2610400000:10:007:0084, що підтверджується копіями інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.07.2025 та свідоцтв про придбання майна за результатами електронних торгів (Том 1 а.с. 50-65).
З копії інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №376402040 від 29.04.2024 (Том 1 а.с. 220-221) вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 13670926104, загальною площею 51 кв.м, зареєстрована 07.07.2012 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на праві спільної власності у рівних частинах за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, без номера, від 17.12.1997, виданого відділом приватизації житла державного концерну «Оріана».
Відповідно до копії договору дарування частини квартири, посвідченого 26.02.2013 приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Черепій Т.М. (зареєстровано в реєстрі під № 218), ОСОБА_2 подарував синові ОСОБА_3 1/4 частину належної дарувальнику квартири АДРЕСА_2 (Том 1 а.с. 75-76).
Згідно з п.2 договору зазначена вище частина квартири, що відчужується належить дарувальнику на підставі свідоцтва про приватизацію житла державного концерну «Оріана» від 17.12.1997. Держана реєстрація права власності обдаровуваного на отриману за договором дарування частину квартири підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстратор: приватний нотаріус Черепій Тетяна Михайлівна, договір дарування № 218, виданий 26.02.2013, індексний номер рішення про державну реєстрацію права власності 574019 від 26.02.2013. Пунктами 4 та 7 договору визначено, що оцінку квартири проведено ПП «Фінексперт» 18.02.2023, що підтверджується звітом № 3098; дарувальник підтвердив у договорі, що належна йому частка квартири є його особистою власністю, оскільки отримана шляхом використання права на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду (Том 2 а.с. 79).
05.09.2022 приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Н.Б. посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 відчужив на користь матері ОСОБА_4 належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (правочин зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 1486).
У п.3 договору зазначено, що 1/4 частина квартири належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 26 лютого 2013 року приватним нотаріусом Черепій Т.М. Калуського міського нотаріального округу, що підтверджується витягом № 765283 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Том 2 а.с.2-3).
В сформованих приватним нотаріусом Хомин Н.Б. інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 308987311 о 16:03 05.09.2022 та за номером 308987502 о 16:04 05.09.2022 у розділі «Актуальна інформація про право власності» містяться відомості щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/4 частину відповідної квартири за нотаріально посвідченим договором дарування приватним нотаріусом Черепій Т.М. від 26.02.2013, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 218 (Том 2 а.с. 15-16, 18).
Згідно з відповіддю № 2758070 від 19.05.2026 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Том 1 а.с. 227-229), яка надана на запит суду в ході розгляду справи по суті, право власності на квартиру з реєстраційним номером 13670926104, з відкриттям основного розділу, зареєстроване 26.02.2013, та містить дані щодо укладеного договору дарування під № 1486 05.09.2022 (Том 1 а.с. 228-229).
Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої на запит приватного виконавця Безрукого О.В. під №376402040 від 29.04.2024 у розділі «Актуальна інформація про речове право» відомості щодо речового права ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.02.2013 відсутні, натомість вказано про набуття ОСОБА_4 у власність за договором дарування від 05.09.2022 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . У довідці зазначено, що записи про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 погашено лише 05.09.2022 о 16:40. Так само 05.09.2022 о 16:46 погашено запис про право власності ОСОБА_3 у цьому ж Реєстрі (Том 1 а.с.220-221). 
При цьому суд виходить із того, що згідно з вимогами п.45 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1144 «Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (у редакції постанови КМУ № 399 від 13.05.2020), в разі проведення стосовно особи реєстраційних дій щодо її речових прав на нерухоме майно, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року в архівній складовій частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно проставляється відмітка про погашення запису про право власності цієї особи. У разі належності майна на праві спільної власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно проставляється відмітка про погашення запису про право власності виключно щодо особи, стосовно якої проводяться реєстраційні дії. Правила цього пункту в частині проставлення відмітки про погашення запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек застосовуються також у разі, коли така державна реєстрація вже проведена в Державному реєстрі прав без проставлення відповідної відмітки під час проведення наступних реєстраційних дій щодо відповідного об`єкта нерухомого майна за умови належної ідентифікації такого об`єкта у відповідних реєстрах або у разі відсутності необхідності проведення реєстраційних дій - за заявою про виправлення технічної помилки. Таку заяву може подати також особа, записи про яку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно залишилися без проставлення відмітки про погашення, або її спадкоємці (правонаступники).
Вперше необхідність та об`єктивна можливість внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відміток про погашення записів щодо права власності особи, які містяться у чинному до 1 січня 2013 року Реєстрі прав власності на нерухоме майно органів бюро технічної інвентаризації, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 року № 484 «Деякі питання функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», що набрала чинності після публікації в офіційному друкованому виданні з 22.06.2018.
Відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відміток про погашення записів, які містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, може створювати плутанину при перенесенні відомостей з цього Реєстру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; вказане не створює юридичних наслідків незаконності проведених реєстраційних дій, тому навіть після вчинення реєстраційних дій з об`єктами нерухомого майна, за заявою заінтересованих осіб законодавець передбачив можливість проставлення необхідних відміток у реєстрі.
Надалі в цьому рішенні суд викладе більш детально мотиви з`ясування обставин проставлення 05.09.2022 приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Н.Б. відміток про погашення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо їхніх часток у квартирі АДРЕСА_2 з огляду на подану представником відповідача заяву про застосування визначених законом строків позовної давності до вимоги Банку про недійсність договору дарування від 26.02.2013. 
Зміст переданого до суду для розв`язання спору між сторонами полягає в тому, чи існують підстави для одночасно визнання вчинених між відповідачами договорів дарування фраудаторними та фіктивними правочинами та в який ефективний спосіб необхідно відновити порушені права кредитора (Банку) у разі наявності підставі для недійсності цих правочинів. Крім того, суду потрібно дати відповідь на аргументи одного з відповідачів у справі щодо пропуску Банком позовної давності.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч.3 ст. 13, ч.3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч.2 ст.58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч.3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч.3 ст. 13 та ч.3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
У п. 83-90,94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2026 року в справі № 910/6654/24 зазначено, що при визначенні правової природи фраудаторного правочину є усталеною практика, за якою відповідним правочином вважається той, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (ст. 3, 13 ЦК України).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст. 13 ЦК України).
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використала / використали право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України від 14 травня 1992 року «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (ч.4 ст. 9 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження»). Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин необхідно вважати фраудаторним, відсутній.
Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК України).
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК України).
Такі висновки сформульовано у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17, які є релевантними до обставин цієї справи.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Тлумачення ст. 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Відповідний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14.
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року (справа № 922/2878/17) зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.
Проте одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.3,13 ЦК України) не допускається; кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 2 вересня 2025 року в справі №383/531/24.
Отже, аргументи Банку в цій справі про фраудаторність і фіктивність договорів дарування від 26.02.2013 та від 05.09.2022 суд відхиляє, оскільки такі не ґрунтуються на нормах матеріального закону та релевантній до обставин справи судовій практиці.
При цьому відповідно до п.194 зазначеної вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2026 року (справа № 910/6654/24) за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором. Тягар доведення того, що спірні правочини не спрямовані на завдання шкоди кредиторові, створення перешкод у погашенні заборгованості перед ним, покладається на боржника.
З досліджених судом доказів вбачається, що за наявності невиконаного грошового зобов`язання перед Банком на суму понад 6 млн.грн, усвідомлюючи наявність кредитного боргу та переданий на вирішення третейського суду спір про стягнення заборгованості, боржник ОСОБА_2 відчужив на користь свого сина ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором дарування від 26.02.2013 частку в квартирі з метою уникнення звернення стягнення на відповідне майно.
Доводи представника ОСОБА_2 – адвоката Римарука Ю.І. щодо нібито занижену вартість іпотечного майна, яке гарантувало повне задоволення вимог кредитора, а, відтак, відсутність умислу на уникнення звернення стягнення на частку в квартирі, суд відхиляє, адже з наявних у справі доказів прямо вбачається, що проведену оцінку об`єктів іпотеки боржник не оспорював. До того ж, частину реалізованого на прилюдних торгах іпотечного майна (приміщення центру мобільного зв`язку з інтернет-кафе та одну земельну ділянку) придбав інший син боржника – ОСОБА_5 .
Таким чином, укладений 26.02.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 містить ознаки фраудаторності. Відповідачем та боржником перед Банком - ОСОБА_2 , а також його представником не доведено, що спірний правочин мав іншу мету, ніж завдання шкоди кредиторові. 
Однак підстав для правової кваліфікації як фраудаторного нотаріально посвідченого договору дарування частини вищенаведеної квартири, який укладено 05.09.20222 між ОСОБА_3 та його матір`ю ОСОБА_4 , з подальшим визнанням зазначеного договору недійсним, на переконання суду немає.
Суд неодноразово вказував, що фраудаторним може визнаватися лише правочин, який вчинено боржником на шкоду кредитору, проте сторони договору дарування частини квартири від 05.09.2022 не мали жодних зобов`язань грошового чи іншого майнового характеру перед Банком. Крім того, за умовами відповідного договору на користь ОСОБА_4 відчужено у тому числі 1/4 частини відповідної квартири, що належала дарувальнику ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про приватизацію, без номера, виданого 17.12.1997 відділом приватизації житла державного концерну «Оріана».
У цій частині спору суд враховує, що метою позаконкурсного оспорювання правочину є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом захисту є відновлення становища яке існувало до порушення (п. 4 ч.2 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Відповідні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року (справа № 161/12564/21) та від 18 травня 2022 року (справа № 643/15604/17), що є обов`язковими для застосування.
Щодо поданої стороною відповідача ОСОБА_2 заяви про застосування строків позовної давності до вимог Банку про недійсність договору дарування від 26.02.2013 суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3,4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного суду від 4 грудня 2018 року (справа № 910/18560/16) визначений у матеріальному законі момент початку перебігу позовної давності пов`язаний не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (див. п.7.7.,7.10. відповідної постанови суду касаційної інстанції)
При цьому п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, п. 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, п. 51).
Крім того, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини
Такі правові позиції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 911/3681/17) та від 30 січня 2019 року (справа №706/1272/14-ц.
В цій справі відповідач ОСОБА_2 через свого представника заявив (у відзиві на позовну заяву) що визначений законом загальний строк позовної давності пропущений Банком у частині заявленої вимоги про недійсність нотаріально посвідченого договору дарування від 26.02.2013, оскільки виконавчі провадження з примусового стягнення кредитної заборгованості існували в різні періоди починаючи з 10.04.2014 до 05.05.2020 та був наявним доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно починаючи з 1 січня 2013 року.
Банк стверджує, що дізнався 29.04.2024 про наявність укладеного договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 26.02.2013, про що нібито свідчить отримана приватним виконавцем Івано-Франківського округу Безруким О.В. інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №376402024 в межах виконавчого провадження № 61993648 від 05.05.2020 (Том 1 а.с.213). Проте останній, зокрема, лише повідомив про отримання з розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно копії оскаржених договорів дарування.
Як зазначено у листі відповідного приватного виконавця № 01-29/5268 від 29.04.2026 (Том 1 а.с.219) 05.09.2022 приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Н.Б. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про погашення права власності, який містився у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (очевидно мається на увазі записи про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).
З іншого боку, Банк пояснює, що навіть у разі припущення про його можливість як кредитора отримати інформацію про укладені договори дарування самостійно з державних реєстрів, записи про погашення права власності відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на належні їм частки у квартирі, який містився у чинному до 01.01.2013 Реєстрі права власності на нерухоме майно, погашено приватним нотаріусом під час державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири за договором дарування від 05.09.2022. За твердженням позивача, оскаржуваний договір дарування від 26.02.2013 не був зареєстрований ні в Реєстрі права власності на нерухоме майно, ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Запис про перехід права власності на частину квартири за відповідним договором дарування також не був внесений у відповідні реєстри.
Відтак, на переконання Банку, за відсутності записів про погашення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, що діяв до 01.01.2013 та виступає невід`ємною архівною частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач, державні виконавці або приватний виконавець, не знали і не могли знати про укладення договору дарування від 26.02.2013, з чим суд не погоджується.
Відповідно до приписів ч.2 ст. 331, ч.2 ст. 719 чинної на дату укладення та нотаріального посвідчення договору дарування редакції ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, таке право виникає у особи з моменту державної реєстрації. Договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV з 01.01.2013 обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить у тому числі фізичним та юридичним особам, а саме право власності на нерухоме майно.
Судом достеменно встановлено, що набуте ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором дарування від 26.02.103 право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується сформованими реєстратором - приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області витягом з індексним номером 765283 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 764436 від 26.02.2013 (Том 2 а.с.8, 37-39), а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 308987311, сформованої перед нотаріальним посвідченням договору дарування від 05.09.2022 приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Н.Б. (Том 2 а.с. 15-16).
Відомості з реєстраційної справи за об`єктом нерухомого майна № 13670926104 містять повні до достовірні дані щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , вчинених реєстраційних дій та ухвалених рішень (Том 2 а.с.40-44).
Отож доводи Банку про відсутність реєстрації нотаріально посвідченого договору дарування від 26.02.2013 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що нібито перешкоджало позивачу дізнатися про наявність цього договору, не ґрунтуються на нормах матеріального та є помилковими.
У постанові від 10.12.2019 (справа № 910/15584/16) Верховний Суд відзначив, зокрема, що вирішуючи про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача вчасно звернутись за захистом порушеного права. Доведення цих обставин покладено на позивача, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права. Суду, з урахуванням положень ст. 13 ЦК України належить також оцінити добросовісність поведінки як позивача, так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення із позовом з урахуванням характеру спірних правовідносин між сторонами, особливостей їх нормативного регулювання: наданих сторонам прав та покладених на них обов`язків тощо.
Суд повторно зазначає, що внесення 05.09.2022 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про погашення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не створювало для Банку перешкод для отримання інформації про укладений та нотаріально посвідчений договір дарування від 26.02.2013, оскільки по-перше, можливість внесення таких записів вперше передбачена на законодавчому рівні лише з 22.06.2018, по-друге, наявність чи відсутність таких записів не впливає на юридичну чинність відомостей про державну реєстрацію права власності особи на об`єктив нерухомого майна чи їх частини. Проявів недобросовісної поведінки відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час укладення договору дарування від 26.02.2013 судом не встановлено, доказів, які б доводили протилежне, Банком не надано.
Відтак суд доходить до висновку, заявлені у справі позовні вимоги щодо фраудаторності договору дарування від 26.02.2013 є підставними та обґрунтованими, проте вони не можуть бути задоволені у зв`язку з пропущенням Банком визначеного законом строку позовної давності. Враховуючи наведене, а також викладені у цьому рішенні мотиви відмови суду в задоволенні вимог щодо недійсності іншого договору дарування від 05.09.2022, фактично похідні вимоги про відновлення становища, що існувало до порушення також не можуть бути задоволені.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу чи групи доказів (ст. 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п. 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (п. 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Також ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи питання про розподіл витрат за наслідками розгляд справи, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому понесені Банком витрати на сплату судового збору покладаються у повному обсязі на позивача.
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Приписами ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Представником відповідача – адвокатом Римаруком Ю.І. надано до матеріалів справи (Том 1 а.с.135-145) договір про надання правової допомоги № 54/25, укладений між Адвокатським об`єднанням «Вайсмен» та ОСОБА_2 , за умовами якого, а також Додатковою угодою № 1 від 20.10.2025, Актом щодо надання юридичних послуг б/н від 20.10.2025 замовник повинен сплатити виконавцю 20 000,00 грн впродовж десяти днів після ухвалення судом першої інстанції рішення за результатми розгляду справи.
відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення належить до основних засад цивільного судочинства (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, визначаються згідно з умовами договору та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою, та підлягають розподілу (п.1 ч.3 ст.133, п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
Однак розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), ціною позову та (або) значенням справи для сторони. У разі недотримання цих вимог суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.4-6 ст.137 цього ж Кодексу).
У додаткових письмових поясненнях від 04.05.2026 (Том 1 а.с.215) представник Банку просив суд зменшити витрати на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_2 на 50 відсотків в разі ухвалення судом негативного повністю або частково для позивача судового рішення, узагальнено зіславшись на складність цієї справи, критерій реальності наданих послуг та необхідних процесуальних дій сторони.
З даного приводу суд зазначає, що відповідно до приписів ч.6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року в справі № 686/13892/19 зазначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, а саме: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Надавши оцінку доказам щодо витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, які неминуче мають бути сплачені, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, мотиви ухваленого судом рішпння в цій справі, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в частині підготовки відзиву на позовну заяву до 4 000,00 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони. В іншій частині заявлені до відшкодування витрати суд не змінює.
Відповідно до приписів ч.9,10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Оскільки суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, вжиті ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.07.2025 (Том 1 а.с.34-35) заходи забезпечення позову у вигляді накладеного арешту та заборони реєстраційних чи вчинення інших дій щодо квартири АДРЕСА_2 підлягають скасуванню, проте зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням.
Керуючись ст. 263-265,268,354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Черепій Тетяна Михайлівна, приватний нотаріус Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Хомин Наталія Богданівна про визнання недійсними договорів дарування та відновлення становища, що існувало до порушення - відмовити.
Скасувати вжиті ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.07.2025 у справі № 345/3620/25 заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони реєстраційних дій на відчуження, передачу в іпотеку чи заставу банку, продаж, перерозподіл часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, реконструкцію, виділення, поділу часток, об`єднання часток, зміни площі об`єкту будь-кому і в будь-який спосіб чи вчиняти будь-які дії щодо продажу , відчуження, передачі в іпотеку чи заставу банку, продажу, перерозподілу часток, внесення до статутного капіталу юридичної особи, реконструкцію, виділення, поділу часток, об`єднання часток, зміни площі об`єкту будь-кому і в будь-який спосіб щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 13670926104).
Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, код ЄДРПОУ 23494714) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_5 ) 13 000,00 грн. (тринадцять тисяч гривень 00 копійок) витрат за надання професійної правничої допомоги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст рішення суду складено та підписано 14.08.2026.
Суддя