Справа № 201/6876/26
Провадження № 2/201/4712/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Демидової С.О.,
з секретарем судового засідання Терновою А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача 
До Соборного районного суду міста Дніпра 14 травня 2026 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту, в якому просив суд,
-Звільнені з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 
-Скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна в частині арешту квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34274611), накладеного постановою державного виконавця Соборного ВДВС у місті Дніпрі від 28 січня 2014 року (ВП № 41506802) номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав н нерухоме майно 4481847.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 26 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ним 14 грудня 2011 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
В 2026 році йому стало відомо, що на належну йому квартиру накладено арешт постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, серія та номер 41506802 від 28.01.2014 року, в межах виконавчого провадження № 41506802, де боржником є ОСОБА_2 , а стягувачем ПАТ АБ «Південний», яке було закрито у зв`язку з повернення виконавчого документа стягувачу.
На його звернення до виконавчої служби було повідомлено про неможливість зняття арешту у зв`язку з відсутністю виконавчого провадження. 
Даний арешт порушує його права як власника, а тому просив суд його зняти та скасувати обтяження ( а.с. 1-3).
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 15 травня 2026 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 18-19).
Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Відповідно до ч. 8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 20).
15 травня 2026 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 22). 
08 червня 2026 року ухвалою судді відкрито провадження у справі (а.с. 27-28).
24 червня 2026 року позивачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав.
26 червня 2026 року відповідачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти задоволення не заперечував.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час повідомлявся належним чином, заяв, клопотань не надавав. 
Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. 
Фактичні обставини встановленні судом 
26 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , який було посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1633 (а.с. 5-6)
14 грудня 2011 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію (а.с. 7).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 січня 2014 року було зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна в частині арешту квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34274611), накладеного постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС у місті Дніпропетровську від 28 січня 2014 року (ВП № 41506802) номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав н нерухоме майно 4481847 (а.с. 8-9)
Згідно відповіді Соборного ВДВС у місті Дніпрі на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 41506802 з виконання виконавчого листа № 201/5703/13 від 18 грудня 2013 року виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Південний » суми боргу у розмірі 606 311,30 грн. в ході проведення виконавчих дій виконавцем 28 січня 2014 року на підставі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та внесений відповідний запис про обтяження до Державного реєстру речових прав на все майно. 26 вересня 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с. 10).
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного "панування" власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: прийняття постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; прийняття постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що міститься в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У частині першій статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) дійшла висновку про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна..
Стаття 1 Першого протоколу покладає на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляді арешту майна позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном.
Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 – 265, 282-283, 355 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з під арешту. 

Звільнені з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 
Скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна в частині арешту квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 34274611), накладеного постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС у місті Дніпрі від 28 січня 2014 року (ВП № 41506802) номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав н нерухоме майно 4481847.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Повний текст рішення складено 06 липня 2026 року 

Суддя С.О. Демидова