Номер провадження: 22-ц/813/3397/26 
Справа № 522/17174/24
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кріт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 13911,34 грн,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
01 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСББ «Кріт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 13 911,34 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ОСББ «Кріт» у відповідності до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» створено співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 для утримання багатоквартирного будинку, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг, та виконання співвласниками своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання, зокрема забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх внесків та платежів передбачених законодавством та статутними документами.
ОСОБА_1 є власником квартири у багатоквартирному будинку в АДРЕСА_1 відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Станом на 31.08.2024 у ОСОБА_1 виникла заборгованість зі сплати внесків та платежів з утримання багатоквартирного будинку та отриманні комунальних послуг у сумі 26 293,67 грн. 
12 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ОСББ «Кріт» із заявою про визнання свого боргу перед ОСББ «Кріт» за несвоєчасну сплату внесків на утримання багатоквартирного будинку та житлово-комунальних послуг у сумі 26 393,67 грн та попросив укласти договір про реструктуризацію боргу.
12 вересня 2024 року між ОСББ «Кріт» та ОСОБА_1 було укладено Договір про реструктуризацію боргу за утримання багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та отримані комунальні послуги. Пунктом 5 даного договору був встановлений наступний графік погашення боргу:
- 1-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 16.09.2024;
- 2-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 30.09.2024;
- 3-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 10.10.2024;
- 4-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 20.10.2024;
- 5-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 10.11.2024;
- 6-й платіж - сума 1 394,00 грн оплата до 30.11.2024.
Відповідно до п. 3 Договору від 12.09.2024 ОСОБА_1 зобов`язався у строк до 30.11.2024 погасити в повному обсязі борг перед ОСББ «Кріт» у сумі 26 393,67 грн.
Позивач зазначає, що згідно наведеного графіку у строк до 30.09.2024 відповідач повинен був сплатити 10 000,00 грн боргу, проте відповідно до платіжної інструкції № @2PL504678 від 18.09.2024 ОСОБА_1 сплатив лише частину боргу у сумі 1 671,18 грн, в зв`язку з чим станом 01.10.2024 сума його боргу перед ОСББ «Кріт» складає 8 328,82 грн, на яку позивачем нараховано пеню у розмірі 5 % від простроченої суми на підставі п. 8 договору від 12.09.2024 у сумі 5 577,466 грн, та 5,05 грн - 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Посилаючись на порушення відповідачем своїх зобов`язань з оплати заборгованості за договором про реструктуризацію боргу за утримання багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та отримані комунальні послуги від 12.09.2024, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Кріт» 8 328,82 грн основного боргу, 5 577,466 грн пені та 5,05 грн - 3 % річних, а всього - 13 911,34 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2025 року позов ОСББ «Кріт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Кріт 8 328,82 грн основного боргу, 5,05 грн - 3 % річних та 266,37 грн пені за договором про реструктуризацію боргу за утримання багатоквартирного будинку в АДРЕСА_1 та отримані комунальні послуги від 12.09.2024. У задоволення решти позовних вимог відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Кріт» 1 871,91 грн витрат по сплаті судового збору.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що «суд першої інстанції взяв до уваги договір про реструктуризацію боргу від 12.09.2024 на суму 26393,67 гривень, підписаний ОСОБА_1 під впливом тиску, у зв`язку із чим останній звертався до прокуратури. 
Суд першої інстанції не перевірив безпідставне нарахування сум ОСББ «Кріт». Так, з матеріалів звірки з ОСББ «Кріт» та рахунку за січень 2021 року вбачається, що зараховано надуманий борг ОСОБА_1 в сумі 14 764,22 гривень. Поточні платежі відповідач сплачував регулярно, борг з 2020 року не визнавав і не визнає. Окрім того, з матеріалів звірки видно, що платежі відповідача з квітня 2024 року не враховувались, хоча є квитанції про оплату комунальних платежів, наприклад, за травень 2024 року нараховано 1498,40 гривень, сплачено 1507,85 грн, після цього були платежі, але не збереглись квитанції.
Підписати договір про реструктуризацію ОСОБА_1 був вимушений, оскільки його позбавили можливості користуватись електроенергією. У вересні 2024 року було відключено світло в його квартирі і жодні звернення та доводи не діяли на ОСББ. Є акти аварійної служби про те, що світло в квартирі відповідача відключено та до лічильника працівники служби не допущені за вказівкою ОСББ. ОСОБА_1 звертався до прокуратури та інших органів, однак йому пояснили, що не мають впливу на ОСББ. Звернення до суду тягнуть зазвичай багатомісячні тяжби, що позбавляло б на тривалий час інваліда другої групи, людини похилого віку можливості жити в людських умовах.
За таких умов, в ОСББ відповідача запевнили, що підписавши договір про реструктуризацію, світло до його квартири підключать та з`ясують всі питання, однак цього не було зроблено. Відповідач оплатив всі вимоги ОСББ і після цього світло підключили, при цьому даний позов був уже поданий до суду і сплачені під тиском відповідачем суми не були враховані при ухваленні рішення.
ОСОБА_1 у вересні - жовтні 2024 року сплатив на рахунок ОСББ «Кріт» 19255,40 грн (підтверджуючі документи отримані в банку та додаються), у тому числі 10 жовтня 2024 року трьома платежами сплачено 10835,55 грн та 11 жовтня 2024 року сплачено ще 5000 грн. До цього ще були платежі у вересні 2024 року у сумі 1748,67 грн та 1671,18 грн. Відповідач оплатив нараховані ОСББ суми та був підключений до електроенергії у жовтні 2024 року.
Позивач навмисно не надав об`єктивну інформацію щодо платежів ОСОБА_1 , отриманих під натиском та ще й на оплату очевидно необґрунтованих сум нарахувань, а тому числі з порушенням строків позовної давності.
Таким чином заявлені суми позивачем не тільки не доведені, та ще й сплачені відповідачем».

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 27 липня 2026 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСББ «Кріт» створено співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 для утримання багатоквартирного будинку.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
12 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ОСББ «Кріт» з заявою про визнання боргу перед Об`єднанням у сумі 26 393,67 грн, та просив укласти договір реструктуризації.
12 вересня 2024 між ОСББ «Кріт» та ОСОБА_1 було укладено Договір про реструктуризацію боргу за утримання багатоквартирного будинку в АДРЕСА_1 та отримані комунальні послуги, за яким відповідач визнав свій борг перед позивачем за утримання багатоквартирного будинку в АДРЕСА_1 та за отримані комунальні послуги у сумі 26 393,67 грн включно за серпень 2024 року.
Пунктом 5 даного договору був встановлений наступний графік погашення боргу:
- 1-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 16.09.2024;
- 2-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 30.09.2024;
- 3-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 10.10.2024;
- 4-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 20.10.2024;
- 5-й платіж - сума 5 000,00 грн оплата до 10.11.2024;
- 6-й платіж - сума 1 394,00 грн оплата до 30.11.2024.
Приписами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, згідно якої відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 3 Договору від 12.09.2024 ОСОБА_1 зобов`язався у строк до 30.11.2024 погасити в повному обсязі борг перед ОСББ «Кріт» у сумі 26 393,67 грн.
Згідно наведеного графіку, у строк до 30.09.2024 відповідач повинен був сплатити 10 000,00 грн боргу, проте відповідно до платіжної інструкції № @2PL504678 від 18.09.2024 ОСОБА_1 сплатив лише частину боргу у сумі 1 671,18 грн, в зв`язку з чим станом 01.10.2024 (дата звернення до суду з позовом) сума боргу ОСОБА_1 перед ОСББ «Кріт» складає 8 328,82 грн, та підлягає стягненню з відповідача, оскільки останнім не надано доказів погашення заборгованості за вказаний період за договором від 12.09.2024. Водночас підлягають задоволенню вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, які є складовою частиною боргу та становлять 5,05 грн.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що предметом даного спору є стягнення заборгованості за договором про реструктуризацію боргу за утримання багатоквартирного будинку в АДРЕСА_1 та отримані комунальні послуги від 12.09.2024, укладеним між сторонами, за яким відповідач визнав суму боргу у розмірі 26 393,67 грн, та не заперечував щодо факту укладення даного договору, а тому доводи відповідача, наведені у запереченнях, про невизнання ним суми боргу та зобов`язання позивача здійснити перерахунок платежів, правильно відхилені судом як необґрунтовані.
Пунктом 8 Договору про реструктуризацію боргу за утримання багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та отримані комунальні послуги сторонами погоджено, що у разі прострочення оплати боргу та/або за прострочення сплати за поточне утримання багатоквартирного будинку та отримані комунальні послуги нараховується пеня у розмірі 5 % від простроченої суми.
Позивачем за порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині сплати боргу, на підставі п. 8 договору нараховано пеню у сумі 5 577,466 грн.
Здійснивши перерахунок пені, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.
Так, з 17.09.2024 по 18.09.2024 (дата часткового погашення заборгованості у сумі 1 671,18 грн) позивачем нараховано пеню у сумі 250,00 грн (5 000,00 грн х 5 % х 1 день), з 18.09.2024 по 01.10.2024 позивачем нараховано пеню у сумі 2 163,73 грн (3 328,82 грн х 5 % х 13 днів), з 01.10.2024 (дата звернення до суду з позовом) позивачем нараховано пеню у сумі 250,00 грн (5 000,00 грн х 5 % х 1 день).
Отже, загальна сума пені за прострочення грошового зобов`язання за період з 17.09.2024 по 01.10.2024 складає 2 663,73 грн (250,00 грн + 2 163,73 грн + 250,00 грн).
Натомість позивач здійснивши арифметично правильний розрахунок пені за вказаний період помилково зазначив у позові про те, що загальна сума пені за прострочення грошового зобов`язання за період з 17.09.2024 по 01.10.2024 складає 3 163,73 грн, а в прохальній частині просив стягнути пеню у сумі 5 577,466 грн, що не відповідає вищенаведеному розрахунку.
На підтвердження платоспроможності відповідача позивачем долучено копію довідки ГУ ПФУ в Одеській області від 20.03.2024 про отримання пенсії за віком, згідно якої пенсія відповідача з жовтня 2023 року по лютий 2024 року становить 16 271,75 грн в місяць, а за березень 2024 року - 17 679,79 грн.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
При цьому суд першої інстанції правильно врахував, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України , згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Штрафні санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних грошових зобов`язань.
Верховний Суд у постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
У постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21 та від 28.06.2022 у справі № 902/653/21 вказано, що на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
Верховний Суд у постановах від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22) вказав, що розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначила, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.
З урахуванням вищевикладеного, врахувавши правову природу виникнення заборгованості, соціальний статус відповідача, а також те, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, суд першої інстанції, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру пені на 90 %, що становить 266,37 грн (2 663,73 грн - 90 %).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 8 328,82 грн основного боргу, 5,05 грн - 3 % річних та 266,37 грн пені.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, що договір про реструктуризацію боргу від 12.09.2024 на суму 26393,67 гривень, підписаний ОСОБА_1 під впливом тиску, то колегія суддів зазначає таке.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не звертався до суду із позовною заявою про визнання договору про реструктуризацію боргу від 12.09.2024, а тому виходячи із презумпції правомірності правочину, даний договір є чинним і має виконуватись його сторонами.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що « ОСОБА_1 у вересні - жовтні 2024 року сплатив на рахунок ОСББ «Кріт» 19255,40 грн (підтверджуючі документи отримані в банку та додаються), у тому числі 10 жовтня 2024 року трьома платежами сплачено 10835,55 грн та 11 жовтня 2024 року сплачено ще 5000 грн. До цього ще були платежі у вересні 2024 року у сумі 1748,67 грн та 1671,18 грн. Відповідач оплатив нараховані ОСББ суми та був підключений до електроенергії у жовтні 2024 року», то колегія суддів зазначає таке.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вказано, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18))».
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження № 61-35488св18) зазначено, що:
«частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Таких обставин апеляційним судом встановлено не було».
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до апеляційної скарги надав додатки, а саме: копії платіжних інструкції від 11.10.2024, від 10.10.2024, від 10.10.2024, 10.10.2024, від 03.09.2024, від 18.09.2024.
Апеляційний суд зауважує, що відповідач ОСОБА_1 брав участь у суді першої інстанції, зокрема, шляхом подання заперечення на відзив (03 березня 2025 року), однак правом на подання доказів у суді першої інстанції не скористався, а також не навів в апеляційній скарзі чи окремому клопотанні доводів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи зазначене дані докази не приймаються судом апеляційної інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо клопотання про зобов`язання надати розрахунок заборгованості та провести звірку розрахунків (нарахування та оплату) з ОСОБА_1 
28 травня 2026 року до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про зобов`язанням ОСББ «Кріт» надати розрахунок заборгованості та провести звірку розрахунків (нарахування та оплату) з ОСОБА_1 із зарахування всіх його платежів та підтвердження обґрунтованості нарахувань, які ніби-то склали заборгованість, зазначену в договорі про реструктуризацію від 12.09.2024.
Вказане клопотання вмотивовано тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений про розгляд справи та не брав участі у її розгляді, на рішення суду подав апеляційну скаргу. Із висновками суду не згодний, оскільки суд першої інстанції мав ретельно перевірити законність вимог ОСББ і обґрунтованість нарахувань.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів відмовляє у його задоволенні з огляду на таке.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Як вже було зазначено апеляційним судом раніше, ОСОБА_1 брав участь у суді першої інстанції шляхом подання 03 березня 2025 року заперечення на позовну заяву, в якій також просив здійснити аудит (звірку) по заборгованості ОСОБА_1 перед ОСББ «Кріт» (а.с. 27-28).
Таким чином, доводи клопотання про те, що заявник не брав участі у суді першої інстанції, спростовуються матеріалами справи.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 правом на подання відповідного клопотання у суді першої інстанції не скористався, а також не навів доводів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні клопотання.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
Відповідно ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 27 липня 2026 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда