ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 760/9123/24
провадження № 61-3171св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Національний авіаційний університет, правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут», 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного авіаційного університету (далі - НАУ), правонаступником якого є Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» (далі - ДНП «КАІ»), про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовну заяву мотивував тим, що з 04 січня 2022 року займав посаду виконуючого обов`язки директора Навчально-наукового інституту неперервної освіти Національного авіаційного університету (далі - ННІ НО НАУ, інститут), а з 01 червня 2022 року до 18 березня 2024 року посаду директора цього інституту. Указував, що на час проведення службового розслідування, наказом від 24 листопада 2023 року № 495/од його відсторонили від здійснення повноважень, визначили робоче місце у музеї авіації імені О. К. Антонова, що призвело до погіршення стану його здоров`я та зробило неможливим виконання трудових обов`язків. 
Стверджував, що 27 грудня 2023 року від нього зажадали письмових пояснень стосовно начебто виявлених грубих порушень у його роботі, а 29 грудня 2023 року він електронною поштою повідомив відповідача про те, що пояснення він надасть після виходу з лікарняного, що проігнорував відповідач. 

Позивач посилався на те, що 18 березня 2024 року, після тривалого перебування на лікарняних у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, його звільнено з роботи та припинено дію контракту від 01 червня 2022 року № 283/п.1.1, за невиконання обов`язків, передбачених пунктом 8 статті 36 КЗпП України. Вважав оскаржуваний наказ незаконним та протиправним, підставою для прийняття якого стало невиконання ним умов контракту, а саме пунктів 3.2.16, 3.4, 3.7 розділу 3 «Обов`язки директора», які стосувалися протипожежної безпеки.

Зазначав, що він з об`єктивних причин не міг виконати умови контракту, визначені у пункті 3.2.16, яким передбачено обов`язок подати до 25 грудня 2023 року звіт про виконання умов контракту та дотримання інститутом вимог законодавства, стандартів вищої освіти, а також проведене щорічне звітування перед органом громадського самоврядування інституту про результати своєї роботи, зокрема про виконання колективного договору, оскільки 28 листопада 2023 року його відсторонили від здійснення повноважень на посаді на час проведення службового розслідування та роботи тимчасової комісії, про що 21 грудня 2023 року він повідомляв відповідача.

Після виходу з лікарняного 18 березня 2024 року позивач виявив, що його електронний пропуск заблоковано в результаті збою, а у кабінеті змінені замки. Близько 14:00 год 18 березня 2024 року його ознайомили з наказом НАУ від 18 березня 2024 року № 289/к про фактичний початок виконання ним функціональних обов`язків директора інституту. Протягом усього дня 18 березня 2024 року йому чинились перешкоди у здійсненні виконання трудових обов`язків.

Крім того, його не ознайомили зі службовою запискою начальника відділу управління та адміністрування від 18 березня 2024 року, на підставі якої його звільнили. Стверджував про упереджене ставлення до нього.

ОСОБА_1 просив суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення голови комісії з реорганізації НАУ виконувача обов`язків ректора НАУ Шульги В. П., а саме наказу від 18 березня 2024 року № 292/к про його звільнення з посади директора ННІ НО НАУ; 
- поновити його на посаді директора ННІ НО НАУ; 
- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року, ухваленим у складі судді Кицюк В. С., у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДНП «КАІ» про скасування наказу та поновлення на роботі відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для поновлення позивача на роботі суд не встановив, а позивач не довів порушення його прав, які призвели до незаконного звільнення. Доводи позивача спростовані відповідачем, крім того позивач не надав належних та допустимих доказів щодо вжиття будь-яких заходів для виконання пунктів 3.2.16, 3.4, 3.7 контракту, натомість відповідач задокументував порушення позивачем цих пунктів контракту, а решта вимог, у тому числі про стягнення середньомісячного заробітку - є похідними від вимоги про поновлення на роботі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.
Визнано незаконним наказ голови комісії з реорганізації НАУ від 18 березня 2024 року № 292/к про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ННІ НО НАУ, правонаступником якого є ДНП «КАІ», з 19 березня 2024 року.
Стягнуто з ДНП «КАІ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 056 917,76 грн та судовий збір у сумі 1 211,20 грн.
Стягнуто з ДНП «КАІ» на користь держави судовий збір у сумі 28 239,75 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції встановив, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства, зокрема, у наказі про звільнення зазначено про порушення пункту контракту, однак не наведено конкретних дій позивача, які свідчать про такі порушення. Натомість відповідач порушив умови контракту, якими його зобов`язано повідомляти відповідача про невиконання ним обов`язків, передбачених умовами контракту.
Крім того, звільнення позивача відбулося з порушенням процедури, визначеної статтею 43 Закону України «Про вищу освіту».

Визначаючи середній заробіток, який підлягав стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції врахував положення статті 27 Закону України «Про оплату праці», абзаців третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ, пунктів 5, 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Суд врахував, що позивач звільнений з роботи 18 березня 2024 року, а з грудня 2023 року він не працював у зв`язку із втратою працездатності, отже, розрахунок середнього заробітку здійснений з урахуванням заробітної плати, виплаченої позивачу у жовтні та листопаді 2023 року.
Середньоденна заробітна плата позивача за жовтень - листопад 2023 року -2 277,84грн (86 557,89грн / 38 робочих днів).
Вимушений прогул позивача з 19 березня 2024 року до 12 листопада 2025 року склав 434 робочі дні, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу -1 056 917,76 грн.

Короткий зміст касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року, в якій просить суд скасувати оскаржуване судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 056 917,76 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ДНП «КАІ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 794 099,58 грн, в іншій частині постанову залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову про поновлення на роботі відповідач не оскаржив, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

12 березня 2026 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

03 квітня 2026 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Підставами касаційної скарги зазначає те, що:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21);
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме пункту 2 Порядку № 100.

Заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, однак неправильно застосував статтю 235 КЗпП України, статтю 27 Закону України «Про оплату праці» та пункти 2, 3, 8 Порядку № 100, що призвело до заниження суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Вважає, що суд апеляційної інстанції для правильного розрахунку середньоденного заробітку мав урахувати період вересень - жовтень 2023 року, як місяці, повністю ним відпрацьовані. Заявник стверджував, що у листопаді 2023 року він не відпрацював місяць повністю, оскільки з 29 листопада 2023 року перебував на лікарняному, що мав урахувати суд апеляційної інстанції при визначенні періоду для обрахування середньоденного заробітку. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

У квітні 2026 року ДНП «КАІ» подало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Звертає увагу суду, що Порядок № 100 не передбачає умов про те, що для включення до розрахункового періоду місяць має бути відпрацьований повністю. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 червня 2022 року НАУ та ОСОБА_1 уклали контракт № 283/п.1.1, за умовами якого ОСОБА_1 прийнятий на посаду директора НННІ НО на строк з 01 червня 2022 року до 31 травня 2027 року, як обраний органом громадського самоврядування інституту, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Наказом міністра освіти і науки України О. Лісового від 13 жовтня 2023 року № 1249, з урахуванням наказу від 11 вересня 2024 року № 1309, реорганізовано НАУ шляхом поділу його на Державне некомерційне підприємство «Державний університет «Київський авіаційний інститут» та Українську державну льотну академію; створено комісію з реорганізації НАУ у складі згідно з додатком, визначивши її головою Шульгу В. П . 

Наказом голови комісії з реорганізації НАУ, в.о. ректора Шульги В. П. від 24 листопада 2023 року № 495/од, у зв`язку з проведенням службового розслідування та роботою тимчасової комісії, призначеної наказом НАУ від 24 листопада 2023 року № 494/од, відсторонено від здійснення повноважень на посаді зі збереженням заробітної плати з 28 листопада 2023 року на час проведення службового розслідування та роботи тимчасової комісії ряд працівників, зокрема директора інституту ОСОБА_1. 

27 грудня 2023 року головою комісії з реорганізації НАУ в. о. ректора Шульгою В. П. на електронну адресу ОСОБА_1 направлений лист № 06-03/2636 з проханням надати письмові пояснення стосовно зауважень, викладених у службовій записці від 27 листопада 2023 року, протягом трьох календарних днів.

У відповідь позивач надіслав заяву від 29 грудня 2023 року, в якій повідомив, що у зв`язку з перебуванням на лікарняному та погіршенням стану здоров`я він не може надати пояснення протягом терміну, встановленого у листі від 27 грудня 2023 року, та зазначив, що відповідні пояснення та зауваження будуть надані ним після повного одужання, в тому числі після лікування хвороб.

Службовою запискою начальника відділу управління та адміністрування Яроцького С. від 29 грудня 2023 року голову комісії з реорганізації НАУ в. о. ректора Шульгу В.П. повідомлено, що директор інституту ОСОБА_1 відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та не має можливості надати відповідні звіти, тому пропонується витребувати звіти за результатами виконання умов контракту та дотримання інститутом вимог законодавства, стандартів вищої освіти у день, коли він приступить до роботи.

18 березня 2024 року головою комісії з реорганізації НАУ надано доручення ОСОБА_1., в якому він, на підставі пункту 4.4 контракту просив директора інституту ОСОБА_1. до 15:00 год 18 березня 2024 року надати письмові пояснення щодо невиконання (неналежного виконання) умов контракту, а саме пунктів 3.2.19, 3.4, 3.7 розділу 3 «Обов`язки директора», у додатках до якого зазначені копії службової записки відділу цивільного захисту, пожежної, техногенної та екологічної безпеки від 24 листопада 2023 року № 06.14/78 та службової записки відділу охорони праці від 27 листопада 2023 року № 29/06.05 .

18 березня 2024 року о 08:30 год комісія у складі: начальника відділу кадрів Кушнірчук А. А., помічника ректора Мізюк С. Г., провідного фахівця відділу кадрів управління кадрів та документообігу Підгородецького А. В. склала акт про відмову ОСОБА_1 отримати вищезазначене доручення, у зв`язку з тим, що йому разом з дорученням не надаються акти перевірки, на підставі яких надано доручення.

Згідно зі службовою запискою начальника відділу управління та адміністрування від 18 березня 2024 року № 06/09-21 «Про виконання наказу від 26 грудня 2023 року № 566/од «Про організацію подання звітності про виконання умов контрактів деканами факультетів, директорами навчально-наукових інститутів в 2023 році», голову комісії з реорганізації НАУ проінформовано про те, що директор інституту ОСОБА_1. приступив до роботи 18 березня 2024 року після довготривалої втрати працездатності та станом на 15:00 год 18 березня 2024 року не надав звіт про результати виконання умов контракту та дотримання інститутом вимог законодавства стандартів вищої освіти у 2023 році.

Наказом голови комісії з реорганізації НАУ від 18 березня 2024 року № 292/к, директора інституту ОСОБА_1 звільнено з роботи 18 березня 2024 року та припинено дію контракту від 01 червня 2022 року № 283/п.1.1 за невиконання обов`язків, передбачених контрактом, а саме: пунктів 3.2.16, 3.4, 3.7 розділу 3 «Обов`язки директора», на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України. Підставою наказу зазначено акт фіксації події від 18 березня 2024 року та службову записку начальника відділу управління та адміністрування від 18 березня 2024 року № 06/09-21. 

Встановлено, що з грудня 2023 року до звільнення 18 березня 2024 року ОСОБА_1 не працював у зв`язку із втратою працездатності, отже, розрахунок середнього заробітку здійснюється з урахуванням заробітної плати, виплаченої йому у жовтні та листопаді 2023 року.

Відповідно до таблиці про нараховані та виплачені кошти ОСОБА_1 , наданої відповідачем апеляційному суду, заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2023 року склала 73 632,68грн, за листопад 2023 року - 12 925,21грн.

Із таблиці встановлено, що нараховані у жовтні 2023 року позивачу премії не є одноразовими, а були щомісячними виплатами, тому враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Сукупний дохід позивача за жовтень-листопад 2023 року склав 86 557,89грн.

ОСОБА_1 у жовтні 2023 року відпрацював 18 днів, у листопаді 2023 року - 20 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за жовтень-листопад 2023 року становить 2 277,84грн (86 557,89грн / 38 робочих днів).

Вимушений прогул ОСОБА_1 з 19 березня 2024 року до 12 листопада 2025 року складає 434 робочі дні, отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 1 056 917, 76 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідає, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правил, передбачених Порядком № 100 у редакції, чинній станом на час виникнення спору.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Верховний Суд у постанові від 26 листопада 2025 року у справі № 541/3201/22 (провадження № 61-1122св25) вказав: «Аналізуючи положення Порядку № 100, слід дійти висновку, що норма, яка передбачає обчислення середнього заробітку за два останні повністю відпрацьовані місяці - це пункт 2 Порядку № 100.
Формулювання «повністю відпрацьовані» не міститься прямо у тексті Порядку № 100, про що у касаційній скарзі зазначає ДП «АМПУ», але поняття «два календарні місяці роботи» означає саме два повні місяці, якщо вони повністю відпрацьовані, або - фактично відпрацьований час, якщо місяці були неповні».

ОСОБА_1 звільнений з роботи 18 березня 2024 року, поновлений судом - 12 листопада 2025 року.

Із урахуванням приписів пункту 2 Порядку № 100, для обрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції взяв період: жовтень-листопад 2023 року.

Із наданої відповідачем інформації (таблиці) про нараховані та виплачені ОСОБА_1 за період з липня 2023 року по грудень 2023 року кошти, суд апеляційної інстанції встановив, що нарахована у жовтні 2023 року позивачу премія не є одноразовою виплатою, а була щомісячною виплатою, тому врахував при обчисленні середньої заробітної плати.

Сукупний дохід позивача за жовтень-листопад 2023 року склав 86 557,89 грн (том 2, а. с. 35).

Із вказаної вище таблиці встановлено, що ОСОБА_1 у жовтні 2023 року відпрацював 18 днів, а у листопаді 2023 року - 20 днів (із робочих 22 днів).

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за жовтень-листопад 2023 року становить 2 277,84грн (86 557,89грн / 38 робочих днів).

Вимушений прогул ОСОБА_1 з 19 березня 2024 року до 12 листопада 2025 року складає 434 робочі дні.

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 1 056 917, 76 грн.

Отже, враховуючи приписи пункту 8 Порядку № 100, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 березня 2024 року до 12 листопада 2025 року у сумі 1 056 917,76 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції для обрахунку середнього заробітку обрав місяці, які позивач повністю не відпрацював, колегія суддів до уваги не бере, оскільки пункт 2 Порядку № 100 передбачає, що якщо обрані для обрахунку місяці (два місяці) відпрацьовані не повністю, для розрахунку беруться фактично відпрацьовані дні у цих двох місяцях з урахуванням обмежень, визначених пунктом 4 Порядку № 100.

Ураховуючи правовідносини, які виникли між сторонами, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, застосовуючи норми права, правильно врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 08 лютого 2022 року у справа № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) щодо розрахунку середньої заробітної плати, на яку як на підставу касаційного перегляду посилався заявник.
Щодо відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінетом міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, колегія суддів зазначає таке.
У постанові від 26 листопада 2025 року у справі № 541/3201/22 (провадження № 61-1122св25) Верховний Суд виходив з того, що розрахунковим періодом є два календарні місяці, а не два повністю відпрацьовані місяці. Якщо у цих місяцях працівник працював лише частину часу (через лікарняний, відпустку тощо), середня заробітна плата обчислюється за фактично відпрацьовані дні, а не шляхом заміни цих місяців іншими.
У постанові від 24 жовтня 2024 року у справі №640/25187/19 (адміністративне провадження № К/990/7711/23) Верховний Суд підтвердив, що в усіх випадках збереження середнього заробітку застосовується правило пункту 2 Порядку № 100: беруться останні два календарні місці, а для працівників, які працювали менше двох місяців - фактично відпрацьований час.
У постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 756/9295/22 (провадження № 61-8188св24) Верховний Суд зазначив, що якщо протягом двох останніх календарних місяців працівник не працював, слід брати попередні два місяці роботи. Також підтверджено, що час, коли працівник не працював і заробіток не зберігався або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. 
У постанові від 27 березня 2024 року у справі № 507/1435/22 (провадження № 61-11160св23) Верховний Суд підтвердив загальний підхід про те, що якщо працівник не працював у двох останніх календарних місяцях, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці.
Отже, практика суду касаційної інстанції щодо обчислення середнього заробітку відповідно до пункту 2 Порядку № 100 є сталою.
Враховуючи викладене, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.
Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. 

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк