ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5673/26 Справа № 422/3373/12 | | Суддя у 1-й інстанції - Дорошенко Г.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Новокодацького районного суду м.Дніпра від 16 січня 2026 року у складі судді Дорошенко Г.В. у цивільній справі № 422/3373/12 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю “Омега Фактор”, –
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся через суд зі скаргою на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де стягувачем зазначив ТОВ “Омега Фактор”, та просив зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт нерухомого майна боржника — ОСОБА_1 , накладений 23 липня 2013 року у виконавчому провадженні №38891341 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 16 липня 2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Саламахою Д.І., запис про обтяження в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень: 1780199 спеціальний розділ.
В обґрунтування вимог зазначає, що в провадженні Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ перебувало виконавче провадження №38891341. В результаті реорганізації Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) є правонаступником Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), який, в свою чергу, є правонаступником Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Згідно інформаційної довідки №445233032 від 26 вересня 2025 року в Державному реєстрі речових прав міститься запис про обтяження (Спеціальний розділ): 1780199; дата та час державної реєстрації: 23.07.2013 16:45:58; державний реєстратор: Гладков Д.Ю., Дніпропетровське міське управління юстиції, Дніпропетровська область; документи подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №38891341, видана 16 липня 2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Саламаха Д.І.; від обтяження: арешт нерухомого майна; відомості про суб`єктів обтяження: Ленінський відділ державної виконавчої служби ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, ЄДРПОУ 34984467; особа майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно. Вказане обтяження діє (чинне) станом на теперішній час (в Державному реєстрі речових прав запис про обтяження (Спеціальний розділ): 1780199). 
Відповідно до листа Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вих. №315458 від 29 вересня 2025 року, наданого на адвокатський запит адвоката Похвалітого А.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , за вих. №47/2025 від 26 вересня 2025 року, зазначено, що на примусовому виконанні у відділі з 16 липня 2013 року перебувало виконавче провадження ВП №38891341 з примусового виконання виконавчого листа №2/422/3610/2012 від 22 травня 2013 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості у розмірі 322 313,55 грн, яке було завершено 05 січня 2015 року на підставі п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття рішення - коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). 
30 вересня 2025 року представник божника - адвокат Похвалітий А.А. звернувся до Відділу із заявою про скасування арешту нерухомого майна №48/2025 від 30 вересня 2025 року. Листом Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вих. №328900 від 15 жовтня 2025 року відмовлено з посиланням на п.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у всіх інших випадках арешт може бути зняти за рішенням суду. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року по справі №422/3373/12 (провадження №6/205/368/20) за результатами розгляду заяви ТОВ «ФК «Омега Фактор» про зміну стягувача, видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання заяву ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор» задоволено частково; замінено стягувача у виконавчих листах №2/422/3610/2012 ПАТ «Комерційний Банк Надра» його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор»; в іншій частині у задоволенні заяви відмовлено. Ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року по справі №422/3373/12 (провадження №6/205/368/20) не оскаржувалась, вказане судове рішення набрало законної сили 15 січня 2021 року. 
Скаржник зазначає, що виконавчий лист №2/422/3610/2012 від 22 травня 2013 року, виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, після повернення з підстав, передбачених п.8 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону 1999 року зі змінами), не підлягає виконанню, оскільки не був пред`явлений стягувачем до виконання в межах строку встановленого ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону 1999 року) та станом на теперішній час виконавче провадження №38891341 знищено, у зв`язку із закінченням строків його зберігання, а тому, на думку скаржника, в силу прямої вказівки закону обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна боржника ОСОБА_1 підлягає зняттю (припиненню) на підставі ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження (а.с.1-20). 
Ухвалою Новокодацького районного суду м.Дніпра від 16 січня 2026 року скаргу адвоката Похвалітого А.А. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання, заінтересовані особи: стягувач ТОВ «ФК «Омга Фактор», Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задоволено частково.
Скасовано постанову державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 16 липня 2013 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 38891341.
В іншій частині скарги відмовлено (а.с.128-135).
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить з одного боку про безпідставність продовження дії арешту майна боржника, а з іншого боку про неможливість зобов`язання державного виконавця зняти такий арешт у закінченому та знищеному за строком зберігання виконавчому провадженні. За нормами діючого законодавства виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, а відповідно до ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ, таким випадком є лише скасування судом постанови про закінчення виконавчого провадження. Суд першої інстанції вважав це єдиним ефективним способом, здатним відновити право власника, а не зобов`язання виконавця скасувати арешт, накладений на майно боржника. Разом з цим вважав, що скасування самого оскаржуваного рішення державного виконавця про арешт майна не призведе до відновлення порушених майнових прав ОСОБА_1 .
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у березні 2026 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити повністю (а.с. 141-147). 
Мотивами апеляційної скарги скаржник зазначив те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення п.8 ч.1 ст. 47 ЗУ “Про виконавче провадження” (в редакції станом на день вчинення процесуальної дії), ч.1 ст. 40, ч.4 ст. 59 ЗУ “Про виконавче провадження” ( поточна редакція), оскільки скаржником не було надано належних, допустимих та достатніх доказів погашення частини заборгованості, яка є несплаченою ним в рамках виконавчого провадження №38891341, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що виключає можливість зняття арешту. Разом з цим скаржник наголосив, що строк подання цієї скарги ОСОБА_1 почав свій відлік з 24 жовтня 2025 року, тобто, з дня, коли суд першої інстанції залишив без розгляду аналогічну скаргу ОСОБА_1 , а з цією скаргою повторно останній звертається лише 06 січня 2026 року, а ним пропущено такий процесуальний строк, встановлений ст. 449 ЦПК України та ст. 74 ЗУ “Про виконавче провадження”. Поновити такий строк ОСОБА_1 у скарзі не просив, що, на думку скаржника, є підставою для залишення скарги без розгляду. Крім того, суд першої інстанції, на думку скаржника, вийшов за межі вимог скарги ОСОБА_1 , розглянувши вимогу, яку останній не заявляв. У скарзі скаржник просив суд зобов`язати відділ ДВС зняти арешт, а суд вирішив скасувати постанову державного виконавця, що не відповідає вимогам скарги та є окремою підставою для відмови у задоволенні такої скарги. 
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції — скасувати з відмовою у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що що на примусовому виконанні у відділі ДВС з 16 липня 2013 року перебувало виконавче провадження ВП №38891341 з примусового виконання виконавчого листа №2/422/3610/2012 від 22 травня 2013 року, виданого Ленінським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості у розмірі 322 313,55 грн.
Згідно з інформаційною довідкою №445233032 від 26 вересня 2025 року у Державному реєстрі речових прав міститься запис про обтяження (Спеціальний розділ): 1780199; дата та час державної реєстрації: 23.07.2013 16:45:58; державний реєстратор: Гладков Д.Ю., Дніпропетровське міське управління юстиції, Дніпропетровська область; документи подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №38891341, видана 16.07.2013 державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Саламаха Д.І.; від обтяження: арешт нерухомого майна; відомості про суб`єктів обтяження: Ленінський відділ державної виконавчої служби ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, ЄДРПОУ 34984467; особа майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно.
Постановою державного виконавця від 05 січня 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 8 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент вчинення процесульної дії), у зв`язку з недостатністю коштів від реалізації для задоволення вимог.
30 вересня 2025 року представник божника - адвокат Похвалітий А.А. звернувся до Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про скасування арешту нерухомого майна №48/2025 від 30 вересня 2025 року, згідно до якої просив орган ДВС скасувати арешт нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , накладений 23 липня 2013 року у виконавчому провадженні №38891341 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 16 липня 2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Саламахою Д.І. (в Державному реєстрі речових прав запис про обтяження (Спеціальний розділ): 1780199), без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.
Із письмової відповіді Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вих. №328900 від 15 жовтня 2025 року судом першої інстанції встановлено, що у скасуванні арешту відмовлено ОСОБА_1 з посиланням на п.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
У витязі з Автоматизованої системи виконавчого провадження зазначено граничний строк повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання – 05 січня 2016 року.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року по справі №422/3373/12 (провадження №6/205/368/20) за результатами розгляду заяви ТОВ «ФК «Омега Фактор» про зміну стягувача, видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання заяву ТОВ «ФК «Омега Фактор» задоволено частково; замінено стягувача у виконавчих листах №2/422/3610/2012 ПАТ «Комерційний Банк Надра» його правонаступником ТОВ «ФК «Омега Фактор», ЄДРПОУ 42091357; в іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року по справі №422/3373/12 (провадження №6/205/368/20) не оскаржувалась, вказане судове рішення набрало законної сили 15 січня 2021 року.
Судом першої інстанції також встановлено, що виконавчий документ щодо боржника був повернутий стягувачу, а ухвалою суду від 30 грудня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Комерційний Банк Надра» його правонаступником ТОВ «ФК «Омега Фактор», строк пред`явлення його до примусового виконання сплив, у задоволені заяви ТОВ «ФК «Омега Фактор» в частині видачі дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання судом відмовлено, виконавче провадження на час звернення зі скаргою закінчене, проте залишився чинним арешт майна боржника.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про часткове задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав встановленим, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Виконавча служба повідомила заявника про відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання.
Виходячи із норм діючого на момент виникнення правовідносин законодавства, а саме на момент повернення виконавчого документа стягувачу, у державного виконавця були відсутні передбачені Законом №606-XIV підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого документа з підстав, передбачених п.8 ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Однак, суд першої інстанції вважав доведеним, що передбачені ст.ст.22,23 Закону №606-ХІV строки для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання сплили та у їх поновленні стягувачу було відмовлено. Виконавче провадження знищене за спливом строку зберігання, а наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує його права на мирне володіння своїм майном, як це передбачено ст. 321 ЦК України та Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Колегія суддів не погоджується як зі встановленими обставинами справи, так і з такими висновками суду, зважаючи на наступне.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Законом № 1401-VIII від 2 червня 2016 року Конституція України була доповнена ст. 129-1, положення якої визначають, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 зазначено, що умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 26 квітня 2013 року №2/1522/11652/11, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 48 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Схожі за змістом приписи містяться у статті 56 Закону № 1404-VIII.
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Колегія суддів наголошує, що у даній справі накладення арешту на майно ОСОБА_1 відбулось у липні 2013 року, тобто, під час дії Закону № 606-XIV.
Постановою державного виконавця від 05 січня 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 8 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії), у зв`язку з недостатністю коштів від реалізації для задоволення вимог.
Ці обставини відбулись під час дії Закону № 606-XIV, а тому і в регулюванні спірних відносин належить застосувати саме цей Закон, однак суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 40 ЗУ “Про виконавче провадження” №1404-VІІІ при зверненні ОСОБА_1 до ДВС з приводу скасування арешту, які ці правовідносини не регулюють.
Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.
У Законі № 1404-VIIІ (чинний на момент розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.
Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
Колегія суддів наголошує, що на підставі п.8 ч.1 ст. 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ було повернуто стягувачеві, оскільки коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, тобто, боржником не виконано у повному обсязі обов`язку з погашення основного боргу, виконавчого збору тощо, чого суд першої інстанції до уваги не взяв, вважаючи наявними підстави для скасування арешту на майно ОСОБА_1 ..
При цьому колегія суддів відзначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
Колегія суддів, приймаючи доводи скаржника щодо невірного застосування судом першої інстанції матеріальних норм права та невірного з`ясування фактичних обставин справи, зазначає, що з Витягу зі спецпідрозділу Автоматичної системи виконавчого провадження №38891341, залишок суми заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим документом, що повернутий стягувачу, складає 2 97 186,19 грн основного боргу, виконавчого збору — 29 718,62 грн, мінімальних витрат виконавчого провадження - 369 грн, що ОСОБА_1 не спростовано та доказів виконання цього обов`язку ним не надавалось як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.
Зазначені обставини виключають можливість зняття арешту з майна ОСОБА_1 , оскільки за наведеними вище нормами ЗУ “Про виконавче провадження” у стягувача існує можливість повторного пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання.
При цьому, посилання ОСОБА_1 на те, що виконавчий документ є таким, що не підлягає виконанню, не є підставою для зняття арешту, оскільки такий факт неможливості пред`явлення виконавчого документу, де боржником є ОСОБА_1 , останнім не доведено, враховуючи, що таке питання врегульовано положеннями ст. 432 ЦПК України, що не є предметом розгляду цієї справи.
Крім того, п.8 ч.1 ст. 47 ЗУ “Про виконавче провадження” №606-ХІV не передбачає обов`язку органу ДВС у знятті арешту з майна боржника.
Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне узяти до уваги доводи скаржника про те, що судом першої інстанції було розглянуто вимоги скарги, які ОСОБА_1 не заявлялись.
Так, суд першої інстанції в резолютивній частині ухвали ухвалив скасувати постанову державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 16 липня 2013 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №38891341, тоді як ОСОБА_1 звертався з вимогами про зобов`язання ВДВС зняти арешт, накладений 23 липня 2013 року у виконавчому провадженні №38891341 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 16 липня 2013 року.
Колегія суддів відзначає, що вихід за межі вимог скаржника судом першої інстанції є порушенням процесуального характеру, в силу ч.2 ст. 264 ЦПК України, та окремою підставою для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки, за положеннями ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегією суддів встановлено, що доводи скаржника є слушними та такими, що ґрунтуються на вимогах Закону, що колегією суддів враховано при перегляді ухвали суду першої інстанції та ухваленні своєї постанови по суті скарги ОСОБА_1 .
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано характер спірних правовідносин, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального права, а, відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового обґрунтування про задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , посилаючись на неправомірність дій органу ДВС при відмові у скасуванні арешту, не врахувавши повернення виконавчого листа стягувачу, що не передбачає обов`язку виконавця зняти накладений в рамках виконавчого провадження арешт. Також суд першої інстанції не дослідив достеменно заявлені ОСОБА_1 вимоги, задовольнивши вимоги, які останній не заявляв.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду — скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) — задовольнити.
Ухвалу Новокодацького районного суду м.Дніпра від 16 січня 2026 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю “Омега Фактор” — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “14” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “24” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров