УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/6418/24 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В. 
Категорія 68 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б., 
суддів: Павицької Т.М., Шалоти К.В.,
за участю секретаря Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/2257/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей Звягельської міської ради Житомирської області, про визнання місця проживання неповнолітніх дітей з батьком та встановлення факту перебування дітей на його утриманні, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Василюка Андрія Васильовича, на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василюк А.В., звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що з 2007 року вони з відповідачкою почали проживати разом, без реєстрації шлюбу. 
Від спільного проживання у них народилося двоє дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказує, що в подальшому спільне життя з ОСОБА_2 не склалось, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, між ними виникали суперечки, що призвело до відчуження та втрати почуттів. 
Згодом, відповідачка почала зловживати спиртними напоями, вихованням та розвитком дітей не займалася, їх життям не цікавилась. Діти перебувають на обліку у Службі у справах дітей Звягельської міської ради, як такі що опинилися у складних життєвих обставинах. 
ОСОБА_1 звертає увагу на те, що на даний час діти проживають разом з ним, повністю знаходяться на його утриманні, він самостійно займається їх вихованням та розвитком.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_5 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 1 лютого 2021 року, та до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_6 , в твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 13 лютого 2024 року, та до досягнення дитиною повноліття.
Вказані судові рішення відповідачка не виконує. 
Позивач зауважує, що перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю він не чинив і не чинитиме.
Наголошує на тому, що він має змогу забезпечити дітей всім необхідним для життя, у нього є постійний та достатній дохід, має можливість забезпечити дітей належними умовами проживання та повністю займатися вихованням дітей. 
Вважає, що проживання дітей разом з ним відповідає їх інтересам.
Таким чином, просив суд визначити разом з ним місце проживання неповнолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього сина – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі представник позивача – адвокат Василюк А.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Зокрема, зазначає, що на повному утриманні ОСОБА_1 знаходяться двоє неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Позивач самостійно займається їх вихованням, а також забезпечує матеріально. Відповідачка участі у вихованні дітей не приймає, не піклується про них, не цікавиться життям дітей. 
На думку адвоката Василюка А.В., за таких обставин, ОСОБА_1 має право на соціальні пільги, які надаються одиноким батькам, що самостійно виховують дитину. Зокрема, законодавством надано право на житлові пільги, на пільги у сфері освіти, праці, комунальних послуг.
Представник позивача наголошує, що факт самостійного виховання дитини може бути встановлений лише судом, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена ч. 1 ст. 15 цього СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Крім того, адвокат Василюк А.В. звертає увагу на те, що відповідно до п.3 ч.2 ст. 44 ЦПК України суд першої інстанції, вирішуючи спір, повинен був не відмовляти у задоволенні даного позову, а залишити його без розгляду або повернути позовну заяву.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки Служби у справах дітей Звягельської міської ради № 1636 від 1 листопада 2024 року, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом із батьком, який самостійно їх виховує (а.с.16).
Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду від 21 листопада 2024 року свідчить про те, що ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушенням, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначено їй покарання у виді пробаційного нагляду строком два роки (а.с. 17-18).
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з ст. ст. 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Верховний Суд у постанові від 17 травня 2023 року по справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) зауважив, що у разі спору, місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч. 3 ст. 160 СК України та положеннями ч. 2 ст. 29 ЦК України. 
Матеріали справи свідчать, що неповнолітні діти сторін досягли чотирнадцятирічного віку, що надає їм право самостійно обирати місце проживання. 
В силу вищенаведених норм чинного законодавства діти можуть вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дітей, яким виповнилося 14 років, за позовом одного із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом безпосередньо дітям. Право на самостійне прийняття рішення стосовно місця свого проживання є абсолютним й за жодних обставин не може бути обмежене судом.
З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що підстави для визначення судом місця проживання дітей, які досягли чотирнадцятирічного віку, відсутні.
Щодо позовної вимоги про встановлення факту перебування дітей на утриманні батька, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не зазначено порушеного права, для якого необхідне встановлення такого факту у судовому порядку.
Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, суд встановлює юридичні факти лише за умови, що вони мають самостійне правове значення, породжують, змінюють або припиняють цивільні права чи обов`язки особи, а позивач обґрунтував мету їх встановлення та відсутність іншого порядку підтвердження відповідних обставин.
Суд вірно зазначив, що сам по собі факт утримання батьком дитини не створює для нього додаткових прав, не є самостійним юридичним фактом, який підлягає доведенню. 
Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василюка Андрія Васильовича, залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2025 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: