| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/14567/24 суддя першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2026 у справі № 320/14567/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якій просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним увільненням його від посади, за період з 08 травня 2019 року по 03 квітня 2022 року, з розрахунку щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, які позивач отримував за займаною штатною посадою до 08 травня 2019 року, з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2026 у справі № 320/14567/24 у задоволенні адміністративного позову відмовлено з тих підстав, що позивач з військової служби не звільнявся, а увільнення від займаної посади не є тотожним звільненню з військової служби, у зв`язку з чим підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив відсутність звільнення з військової служби з відсутністю вимушеного прогулу, тоді як частина друга статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язує право на відповідну виплату не лише з незаконним звільненням з військової служби, а й з незаконним переміщенням по службі.
Крім того апелянт зауважив на тому, що незаконність позбавлення позивача можливості виконувати обов`язки за займаною посадою встановлена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 640/14912/20, а також на тому, що скасування наказу № 124 від 08.05.2019 означає відновлення становища, яке існувало до його прийняття, а відсутність заявлення вимоги про поновлення на посаді в межах справи № 640/14912/20 не повинна ставити під сумнів право на компенсацію за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з вимогами апеляційної скарги, Військова частина НОМЕР_1 у відзиві зазначила, що в спірний період позивач фактично не виконував службові обов`язки у зв`язку із застосуванням до нього запобіжних заходів у кримінальному провадженні.
Крім того, відповідач звернув увагу на те, що постановою у справі № 640/14912/20 не визнавалися незаконними ні звільнення позивача з військової служби, ні його переміщення на нижчеоплачувану посаду, а встановлено лише протиправність бездіяльності щодо нескасування відповідного наказу. При цьому, військова частина НОМЕР_1 учасником справи № 640/14912/20 не була, а тому встановлені зазначеною постановою обставини мають для неї преюдиційне значення виключно в частині фактів.
Також військова частина зауважила на тому, що на посаді, яку позивач обіймав до 12.04.2019, він поновлений не був, а з 10.04.2022 призначений на іншу, раніше не займану посаду в порядку звичайної процедури призначення військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні. Рішення про поновлення позивача на військовій службі чи посаді жодним уповноваженим органом не приймалося.
Ухвалою апеляційного суду від 10.08.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом, обіймаючи посаду старшого помічника начальника оперативного відділення штабу НОМЕР_2 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ).
Ухвалами слідчого судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14.04.2019 у справах № 219/4057/19 та № 219/4058/19, зміненими в частині розміру застави ухвалами Донецького апеляційного суду від 23.04.2019, щодо позивача обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 103 від 23.04.2019 позивача оголошено таким, що з 12.04.2019 утримується під вартою. Після сплати застави позивач звільнений з-під варти 24.04.2019, про що наказом командира № 114 від 11.05.2019 його оголошено таким, що звільнений з-під варти, з покладенням обов`язку не відлучатися за межі міста Бахмута Донецької області без дозволу слідчого, прокурора або суду. Також позивачу дозволено проживання на території базового табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » штабу Об`єднаних оперативних сил.
Наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 124 від 08.05.2019, виданим на підставі підпункту 13 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення № 1153/2008), позивача з 12.04.2019 увільнено із займаної посади та зараховано у розпорядження начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі № 640/14912/20 визнано протиправною бездіяльність начальника Генерального штабу Збройних Сил України щодо нескасування § 4 наказу № 124 від 08.05.2019 в частині, що стосується позивача, та зобов`язано вказану посадову особу скасувати відповідний припис наказу. 
Резолютивна частина цього судового рішення не містить висновку про незаконність самого рішення про зарахування позивача у розпорядження на момент його прийняття, а також не містить приписів про поновлення позивача на військовій службі або на посаді. 
Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 30 від 20.04.2021 позивача виведено з розпорядження начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України та з 20.04.2021 зараховано у розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України. 
На виконання постанови у справі № 640/14912/20 наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 158 від 28.12.2021 скасовано § 4 наказу № 124 від 08.05.2019 в частині, що стосується позивача. При цьому грошове забезпечення позивачу в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років відновлено з липня 2021 року, тобто до постановлення 13.09.2021 постанови у справі № 640/14912/20 та до видання наказу № 158 від 28.12.2021.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 38 від 24.02.2022 ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні начальника Генерального штабу Збройних Сил України, допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника начальника оперативного відділення військової частини НОМЕР_1 . 
Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України № 362 від 03.04.2022 позивача призначено на посаду начальника командного пункту штабу військової частини НОМЕР_1 - посаду, яку він раніше не обіймав, а наказом № 83 від 10.04.2022 позивача оголошено таким, що прийняв справи та посаду і приступив до виконання обов`язків за новою посадою. 
Наказ № 362 від 03.04.2022 незаконним не визнавався та в судовому порядку не оскаржувався, рішення про поновлення позивача на посаді старшого помічника начальника оперативного відділення штабу, яку він обіймав до 12.04.2019, уповноваженим органом не приймалося.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Право військовослужбовця на отримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу підлягає визначенню передусім на підставі спеціальних норм законодавства, що регулюють проходження військової служби та порядок грошового забезпечення військовослужбовців. Загальні положення Кодексу законів про працю України не підлягають безпосередньому застосуванню до таких правовідносин, а можуть застосовуватися за аналогією закону лише в тій частині, в якій спеціальне законодавство не врегульовує відповідне питання. При цьому положення КЗпП України можуть бути використані для розкриття правової природи вимушеного прогулу та визначення загальних підходів до його правових наслідків.
Відповідно до абзаців другого та третього частини другої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2011-XII), у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець підлягає поновленню на військовій службі на попередній або, за його згодою, на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення).
Аналогічну норму закріплено пунктом 9 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 260), згідно з яким недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу виплачується військовослужбовцю, рішення про звільнення якого з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнане незаконним та який у зв`язку з цим поновлений на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Зі змісту наведених норм убачається, що право на виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу виникає лише за одночасної наявності визначених законом умов: рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду має бути визнане незаконним; військовослужбовець має бути у зв`язку з цим фактично поновлений на військовій службі та/або на попередній (не нижчій за неї) посаді. Рішення про виплату недоотриманого грошового забезпечення має бути прийняте саме тим повноважним органом (керівником), який прийняв рішення про таке поновлення. 
Відсутність хоча б однієї з наведених умов виключає застосування спеціального компенсаційного механізму, передбаченого частиною другою статті 8 Закону № 2011-XII та пунктом 9 розділу XXXI Порядку № 260.
Колегія суддів враховує, що статус військовослужбовця, зарахованого у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду, є самостійним правовим станом, відмінним як від звільнення з військової служби, так і від переміщення на іншу посаду, і врегульованим окремими нормами. 
Підпунктом 13 пункту 116 Положення № 1153/2008 передбачено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження допускається, зокрема, у разі застосування щодо них запобіжного заходу у виді тримання під вартою - до скасування чи зміни такого заходу. 
Пунктом 117 Положення № 1153/2008 визначено, що призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні, проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12-16 пункту 116 цього Положення, до яких належить і підпункт 13. 
Відповідно до пункту 6 розділу XXVIII Порядку № 260 грошове забезпечення за період перебування у розпорядженні або звільнення від посади виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. 
Пунктом 3 розділу XXIX Порядку № 260 визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцю, щодо якого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою чи цілодобового домашнього арешту, призупиняється з дня взяття під варту до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою, а якщо до військовослужбовця обрано інший запобіжний захід, що дозволяв виконувати службові обов`язки, - грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років виплачується з дня прибуття такого військовослужбовця до військової частини.
Дія положень цього розділу поширюється також на військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідно до підпункту 13 пункту 116 Положення № 1153/2008 (пункт 6 розділу XXIX Порядку № 260). 
Завершення проходження військової служби, відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пов`язується виключно з днем виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, що є процедурою, самостійною і відмінною від увільнення з посади чи перебування в розпорядженні.
Правова природа та підстави виникнення права на компенсацію за час вимушеного прогулу неодноразово були предметом аналізу Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 28.12.2022 у справі № 460/2675/18 дійшов висновку, що вимушеність прогулу надають виключно протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові (службові) обов`язки й отримувати за це заробітну плату (грошове забезпечення). Тобто вимушений прогул - це час, упродовж якого особа з вини роботодавця не мала змоги виконувати трудові функції. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 конкретизувала цю позицію, вказавши, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив працівника, а право на відповідну виплату виникає у зв`язку з незаконним позбавленням можливості виконувати трудову функцію. 
Колегія суддів вважає наведені правові позиції застосовними до спірних правовідносин, позаяк право на компенсацію за час вимушеного прогулу виникає не лише у зв`язку з незаконними діями роботодавця, а й за умови фактичного поновлення особи на виконанні роботи (служби), якої її було незаконно позбавлено. Це дає підстави вважати, що протягом спірного періоду особа не могла виконувати свої обов`язки саме через незаконні дії роботодавця, а не з інших причин.
Застосовуючи наведені норми права та правові висновки Верховного Суду до встановлених у цій справі обставин, колегія суддів виходить з того, що частина друга статті 8 Закону № 2011-XII передбачає дві самостійні альтернативні підстави виникнення права на поновлення та на пов`язану з ним виплату - незаконне звільнення з військової служби та незаконне переміщення по службі. 
Обставина відсутності звільнення позивача з військової служби у розумінні статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» учасниками справи не заперечується, що свідчить про відсутність першої з альтернативних підстав, передбачених частиною другою статті 8 Закону № 2011-XII.
Оцінюючи наявність чи відсутність другої альтернативної підстави - незаконного переміщення по службі, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом судового розгляду у справі № 640/14912/20 була саме бездіяльність начальника Генерального штабу Збройних Сил України щодо нескасування § 4 наказу № 124 від 08.05.2019, тобто бездіяльність, яка полягала у неприйнятті вчасного рішення про скасування вже виданого припису після відпадання підстав для перебування позивача у розпорядженні. 
Резолютивна частина зазначеної постанови не містить висновку про незаконність самого рішення про зарахування позивача у розпорядження станом на момент його прийняття, і не могла його містити, оскільки на той час до позивача було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, що згідно з підпунктом 13 пункту 116 Положення № 1153/2008 є самостійною, прямо передбаченою законодавством підставою для такого зарахування. 
Отже, встановленою у справі № 640/14912/20 протиправністю охоплюється не факт зарахування позивача у розпорядження як такий, а виключно подальше нескасування цього рішення після припинення відповідних підстав. 
Крім того, зарахування у розпорядження за своєю правовою природою не є переміщенням по службі в розумінні частини другої статті 8 Закону № 2011-XII, позаяк переміщення по службі передбачає активне рішення про призначення військовослужбовця на іншу конкретну посаду, тоді як перебування у розпорядженні є самостійним, тимчасовим службовим статусом за відсутності будь-якої посади, який урегульований окремими нормами Положення № 1153/2008 та розділів XXVIII-XXIX Порядку № 260, що самостійно визначають порядок оплати цього періоду без застосування компенсаційного механізму частини другої статті 8 Закону № 2011-XII. 
З огляду на це колегія суддів зазначає, що ототожнення бездіяльності, встановленої у справі № 640/14912/20, з незаконним переміщенням позивача по службі є юридично необґрунтованим.
Самостійне значення для вирішення спору має й те, що навіть у разі визнання переміщення позивача по службі незаконним право на спірну виплату виникає лише за умови його фактичного поновлення на військовій службі та/або на попередній або не нижчій посаді на підставі рішення уповноваженого органу.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, на посаді старшого помічника начальника оперативного відділення штабу, яку ОСОБА_1 обіймав до 12.04.2019, він поновлений не був. Натомість з 24.02.2022 позивач був допущений до тимчасового виконання обов`язків за іншою вакантною посадою, а з 10.04.2022 - призначений наказом Головнокомандувача Збройних Сил України № 362 від 03.04.2022 на посаду начальника командного пункту штабу військової частини НОМЕР_1 , яку раніше не обіймав. 
Таке призначення здійснено в порядку звичайної процедури, передбаченої пунктом 117 Положення № 1153/2008 для будь-якого військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні, незалежно від підстав такого перебування, і жодним чином не може вважатись поновленням на посаді на виконання частини другої статті 8 Закону № 2011-XII, оскільки наказ № 362 не містить посилань на скасований наказ № 124 від 08.05.2019 і не визнавався прийнятим на виконання постанови у справі № 640/14912/20. Позивач у межах справи № 640/14912/20 вимог про поновлення на посаді не заявляв, а рішення про таке поновлення жодним повноважним органом не ухвалювалося. 
За таких обставин колегія суддів робить висновок про відсутність однієї з обов`язкових умов, з якими закон пов`язує виникнення права на виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - факту поновлення на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу, що своєю чергою свідчить про відсутність і суб`єкта, уповноваженого одночасно з таким поновленням вирішити питання про відповідну виплату, як цього вимагає пункт 9 розділу XXXI Порядку № 260.
Посилання ОСОБА_1 на принцип restitutio in integrum як на самостійну підставу для задоволення позову колегія суддів не приймає до уваги, оскільки скасування протиправного припису наказу № 124 від 08.05.2019 відновлює правове становище позивача на майбутнє, усуваючи формальну підставу для його подальшого перебування у розпорядженні, однак саме по собі не підміняє встановленого спеціальною нормою самостійного юридичного складу, необхідного для виникнення права на компенсацію за минулий час у вигляді середнього заробітку за вимушений прогул. 
Частина друга статті 8 Закону № 2011-XII є спеціальною нормою з чітко визначеними умовами застосування, а не загальним положенням про відшкодування будь-яких майнових втрат, спричинених неправомірними діями чи бездіяльністю органів військового управління. Вимог про відшкодування таких втрат на іншій правовій підставі позивач у межах цього спору не заявляв.
Не менш вагоме значення для правильного вирішення спору має встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та неможливістю позивача виконувати службові обов`язки протягом усього заявленого до стягнення періоду - з 08.05.2019 по 03.04.2022, позаяк згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця. 
Як підтверджено матеріалами справи, з 12.04.2019 по 24.04.2019 позивач фактично утримувався під вартою на підставі ухвали слідчого судді, а після звільнення з-під варти був зобов`язаний не відлучатися за межі міста Бахмута Донецької області без дозволу слідчого, прокурора або суду, у зв`язку з чим об`єктивно не мав можливості прибути до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 та виконувати обов`язки за займаною посадою. 
За змістом пункту 3 розділу XXIX Порядку № 260 грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років виплачується військовослужбовцю, до якого застосовано запобіжний захід, що дозволяв виконання службових обов`язків, саме з дня його прибуття до військової частини, а отже відсутність такого забезпечення у позивача протягом тривалого часу після 24.04.2019 є прямим наслідком його об`єктивної відсутності у військовій частині НОМЕР_1 через застосований щодо нього запобіжний захід, а не самостійною протиправною дією чи бездіяльністю відповідача. 
Зазначені обмеження стали наслідком застосування судом запобіжних заходів у межах кримінального провадження. Тобто вони виникли з обставин, які не залежали від волевиявлення командування військової частини НОМЕР_1 . Тому такі обмеження не можуть розглядатися як протиправна поведінка відповідача, яка є необхідною передумовою для визнання періоду вимушеним прогулом відповідно до наведених висновків Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України саме позивач має довести обставини, на яких ґрунтуються його вимоги майнового характеру. Однак позивач не довів, що саме протиправні дії чи бездіяльність відповідача, а не обставини кримінального провадження, які від нього не залежали, безперервно перешкоджали виконанню ним службових обов`язків протягом усього періоду, за який він просить стягнути грошове забезпечення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність жодної з передбачених законом умов виникнення права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення про незаконне переміщення по службі не приймалося; фактичне поновлення на військовій службі та/або на попередній посаді на підставі рішення повноважного органу не здійснювалось; причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та неможливістю виконання позивачем службових обов`язків протягом усього заявленого періоду не доведений) та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2026 у справі № 320/14567/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2026 у справі № 320/14567/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 328- 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова