Справа № 350/1235/25 
Провадження № 22-ц/4808/1486/26 
Головуючий у 1 інстанції Сокирко Л. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є., 
за участю секретаря - Гудяк
учасники справи
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 ,
на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року, ухвалене в складі судді Сокирко Л.М., 
за позовом Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року АТ «Сенс банк» звернулось до суду з позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обгрунтування якого зазначило, шо 25 січня 2018 року ОСОБА_1 шляхом підписання оферти запропонувала АТ «Альфа-Банк» (12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк») укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».
Банк прийняв пропозицію ОСОБА_1 та підписав акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення угоди отримано відповідачкою, про що свідчить її власноручний підпис. Між банком та ОСОБА_1 25 січня 2018 року з дотриманням приписів чинного законодавства було укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії із наступними умовами: тип кредиту – кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; найменування продукту – «Максимум», мета кредиту – для особистих потреб, ліміт кредитної лінії – у розмірі 200 000 грн, процентна ставка – 39,99 % річних, тип процентної ставки – фіксована, тип картки – MasterCard Debit World, порядок повернення кредиту – щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5% від суми заборгованості, мінімум 50 грн. 
Сторони узгодили, що всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані Угодою, регулюються договором про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, додатково до тих, що вказані в угоді, і є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті банку.
Банк взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти. Відповідачка кредитну картку активувала та активно користувалася кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку. 
Відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 131 023, 93 грн, з яких: 75 066, 98 грн – прострочене тіло кредиту, 55 956, 95 грн – відсотки за користування кредитом.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в сумі 131 023, 93 грн з яких: 75 066, 98 грн – тіло кредиту, 55 956, 95 грн – відсотки за користування кредитом,судові витрати по справі, які складаються із судового збору в розмірі 2 422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 885, 88 грн.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року позов АТ «Сенс банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс банк» заборгованість у розмірі 131 023, 95 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 885, 38 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з апеляційною, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованость у розмірі 69 571,36 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця зазначає, що матеріали справи містять оферту про укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.01.2018року, зі змісту якої вбачається, що вона складається із шести розділів. Тип кредиту визначено як кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії. Розмір кредитного ліміту становить 200 000 грн, процентна ставка – 39,99 % річних (фіксована). Умовами сплати платежів передбачено обов`язковий мінімальний платіж у розмірі 5 % від суми заборгованості, але не менше 50 грн, який сплачується у строки, визначені додатком № 4 до договору.
Повернення кредиту відповідно до оферти здійснюється згідно з умовами договору, примірний графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту містяться у Тарифах, а інші умови кредитування визначаються додатком № 4 до договору. При цьому всі інші правовідносини сторін регулюються договором, чинна редакція якого розміщена на офіційному сайті банку.
Під час розгляду справи позивачем було долучено додаток № 4 до договору про банківське обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до пункту 3.4.11 цього додатка, якщо станом на кінець останнього операційного дня платіжного періоду, який припадає на робочий день банку, клієнт не сплатив суму обов`язкового мінімального платежу чи обов`язкового щомісячного платежу (за наявності обов`язкового рівного платежу), а також суму несанкціонованої кредитної заборгованості (у разі її наявності), банк вважає зазначені суми простроченою заборгованістю клієнта за кредитом з наступного робочого дня банку, що настає після останнього операційного дня платіжного періоду.
Таким чином, банк залишив за собою право збільшувати суму заборгованості за кредитом за рахунок несплачених обов`язкових мінімальних платежів.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останнє використання кредитних коштів відбулось у період з 27.10.2021 року по 26.11.2021 року на суму 308 грн. Незважаючи на те, що розрахунок не містить подальшої інформації про використання позичальником кредитних коштів, сума заборгованості за тілом кредиту продовжувала збільшуватись.
Посилається на те, що наданий додаток №4 до договору не містить підпису ОСОБА_1 , а тому відсутні докази того, що саме з цими положеннями ознайомлювався позичальник під час укладення договору. Інші істотні умови, такі як строк, відсоткова ставка, чітко передбачені Офертою, проте правила нарахування ОМП в оферті відсутні. 
Скаржниця зазначає, що останнє використання кредитних коштів відбулось у період з 27.10.2021 року по 26.11.2021 року. Заборгованість за тілом кредиту на кінець цього періоду складала 42 976,04 грн, а заборгованість за відсотками – 1 297,20 грн.
Саме такий розмір заборгованості за тілом кредиту, на думку скаржниці, відповідає погодженим сторонами умовам договору без подальших нарахувань ОМП, а не 75 066,98 грн.
Відповідно до розділу 3 Оферти процентна ставка складає 39,99 % річних. Відсотки нараховуються на залишок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 42 976,04 грн з першої дати наступного періоду 27.11.2021 року і до кінця строку кредитування 01.06.2025 року, а саме з 27.11.2021 року по 01.06.2025 року - 1283 дні.
39,99 % : 365 = 0,11 % – денна відсоткова ставка.
42 976,04 грн ? 0,11 % ? 1283 дні = 60 652 грн – відсотки за період з 27.11.2021 року по 01.06.2025 року. Загальний розмір заборгованості за відсотками за період з 27.01.2018 року по 01.06.2025 року складає: 1 297,20 грн + 60 652 грн = 61 949,20 грн.
Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості, після останнього використання кредитних коштів ОСОБА_1 сплатила в рахунок погашення заборгованості 14 900 грн.
Таким чином, 42 976,04 грн (тіло кредиту) + 61 949,20 грн (відсотки) – 14 900 грн (сплачено) – 20 453,88 грн (сплачено за комісію з обслуговування) = 69 571,36 грн, що, на думку скаржника, становить загальну суму заборгованості.
Крім того, скаржник вважає, умови щодо сплати комісії є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки зі змісту кредитного договору неможливо визначити, за які саме послуги, надані банком, стягується зазначена комісія. 

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено учасникам справи право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження АТ «Сенс Банк» отримало через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів.
У судове засідання представник АТ «Сенс Банк» не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що сторони погодили випуск відповідачці платіжної картки MasterCard Debit World з лімітом кредитної лінії у 200 000 грн, процентною ставкою – 39,99 % річних, тип процентної ставки – фіксована, тип картки – MasterCard Debit World, порядок повернення кредиту – щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5% від суми заборгованості, мінімум 50 грн, проте відповідачка належним чином не виконувала покладених на неї зобов`язань, у зв`язку з чим наявна заборгованість в сумі 131 023, 93 грн з яких: 75 066, 98 грн – тіло кредиту, 55 956, 95 грн – відсотки за користування кредитом,якапідлягає стягненню.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного. 

Судом встановлено, що 25 січня 2018 року ОСОБА_1 підписала оферту про укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Ддговору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».
Банк прийняв пропозицію ОСОБА_1 та підписав акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення угоди отримано відповідачкою, про що свідчить її власноручний підпис.
Сторони погодили, що позичальнику випускається платіжна карта MasterCard Debit World з лімітом кредитної лінії у 200 000 грн, а також погодили процентну ставку та порядок погашення кредиту щомісячними платежами на наступних умовах: тип кредиту – кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; найменування продукту – «Максимум», мета кредиту – для особистих потреб, ліміт кредитної лінії – у розмірі 200 000 грн, процентна ставка – 39,99 % річних, тип процентної ставки – фіксована, тип картки – MasterCard Debit World, порядок повернення кредиту – щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5% від суми заборгованості, мінімум 50 грн.
Власним підписом позичальник підтвердив, що він ознайомлений зі всією інформацією, необхідною для прийняття рішення щодо отримання кредиту; інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.
Згідно до розрахунку позивача, заборгованість ОСОБА_1 становить 131 023, 93 грн.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.
З матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2018 року відповідачка звернулась до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг, зокрема запропонувала банку укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що підтверджується офертою на укладання угоди.
Вказана оферта зокрема містить умови споживчого кредиту: тип кредиту - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії, найменування продукту «Максимум», мета кредиту - для особистих потреб, умови обслуговування кредитної картки - запропоновано банку відкрити ОСОБА_1 поточний рахунок з електронним платіжним засобом у гривні, повідомити їй реквізити рахунку та випустити міжнародну платіжну картку MC Debit World строком дії 3 роки з моменту випуску; ліміт кредитної лінії у розмірі 200000 грн, процентну ставку за користування коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або операцій зняття коштів готівкою пропонувала встановити у розмірі 39,99 % річних, тип процентної ставки - фіксована. Обов`язковий мінімальний платіж пропонувала встановити у розмірі 5 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.
Також умовами оферти погоджено щомісячне, в останній день розрахункового періоду здійснення договірного списання грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами договору.
Також вказана оферта містить застереження про те, що підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання інформації, необхідної для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; інформації, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.
25 січня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк, в якій зазначила свої персональні дані, зокрема: прізвище, ім`я, по-батькові, дату та місце народження, дані свого паспорта, РНОКПП, адресу проживання та реєстрації, номер мобільного телефону, місце роботи, розмір основного доходу.
Відповідно до п. 2.1.1 вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердила акцепт публічної пропозиції та укладення договору між нею та АТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сайті банку www.alfabank.ua.
З наданих позивачем доказів вбачається, що оферта на укладання угоди угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, анкета-заява підписані ОСОБА_1 власноручним підписом.
На підтвердження наявності заборгованості за кредитним лімітом, банком долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості та виписку по рахунку відповідачки, згідно яких заборгованість відповідачки становить 131 023, 93 грн, з яких: 75 066, 98 грн – прострочене тіло кредиту, 55 956, 95 грн – відсотки за користування кредитом.
Виписка по рахунку у відповідності до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75.
У постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 761/24252/14-ц зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
З наданої позивачем виписки по рахунку відповідачки вбачається, що остання користувалась наданим кредитним лімітом, починаючи з дати відкриття кредитного ліміту, періодично вносила кошти на погашення заборгованості. Також з наданої виписки вбачається, що за рахунок кредитного ліміту здійснювалось погашення відсотків та здійснювалось списання щомісячної оплати страхового платежу, що передбачено умовами оферти та погоджено сторонами.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що прострочена кредитна заборгованість за тілом кредиту станом на час звернення до суду із позовом становить 75 066, 98 грн.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення простроченої кредитної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 75 066, 98 грн. 

Щодо доводів апеляційної скарги в частині нарахування та стягнення банком комісії та плати за обслуговування картки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити.
Положеннями ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.
Відповідно, банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).
Інакше кажучи, банк неуповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином, за наведених обставин справи, колегія суддів вважає неправомірним стягнення банком коштів за надання банківських послуг, а саме щодо стягнення комісії за користування кредитом та обслуговування картки, розмір яких згідно наданої банком виписки становить 20 453,88 грн.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними.
У зв`язку з викладеним, розмір заборгованості по нарахованих відсотках підлягає зменшенню на розмір нарахованих та стягнених банком комісії та становить 35 503,07 грн (55 956,95 – 20 453,88). 
Отже, заборгованість відповідачки по угоді про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25 січня 2018 року становить 110 570, 05 грн, яка складається з 75 066, 98 грн – прострочене тіло кредиту, 35 503,07 грн відсотки за користування кредитом.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , слід задовольнити частково, рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року в частині стягнуто кредитної заборгованості змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс банк» заборгованість у розмірі 110 570, 05 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 3 633,60 грн.
Позовну заяву АТ «Сенс банк» задоволено на 84,38 %, тому з відповідача на користь позивача за подання позовної заяви підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2044,023 грн.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 15,62 %, тому з АТ «Сенс банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 567,56 грн.
Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи положення ч.10 ст.141 ЦПК України, остаточно з АТ «Сенс банк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути різницю витрат по сплаті судового збору в розмірі 1476,46 грн.

У позовній заяві АТ «Сенс банк» просило стягнути з відповідачки на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 10885,38 грн.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання послуг №1006 від 28 січня 2025 року, укладений між АТ «Сенс банк» та адвокатським об`єднанням «Смарт Лекс», умовами якого встановлено гонорар у розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду – 375 грн, за отримання рішення суду – 225 грн, комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника – 7,85%.
У суді першої інстанції ОСОБА_1 не подавала заперечень щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу.
Надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, враховуючи, що гонорар за надання правничої допомоги поміж всього, становить 7,85% від стягнутих коштів на користь замовника, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, яку слід стягнути з відповідачки на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог 7830,25 грн становить (110 570, 05 грн х 7,85% +375 грн + 225 грн) х 84,38 %.
Також, в суді першої інстанції ОСОБА_1 просила стягнути з АТ «Сенс банк» на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги від 29.08.2025 року, акт здачі-прийняття наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 29.08.2025 року.
Згідно акту-прийняття наданих послуг від 29.08.2025 року адвокат надав а замовник отримав правову допомогу у цивільній справі за позовом АТ «Сенс банк» до ОСОБА_1 у справі №350/1235/25 в наступному обсязі: ознайомлення з матеріалами справи 1 година – 2 000 грн, відзив на позовну заяву 3 години - 6 000 грн.
Заперечень від позивача щодо розміру заявлених витрат на правову допомогу в суді першої інстанції не надано.
Колегія суддів вважає, що відповідачкою документально підтверджено розмір понесених витрат, тому з АТ «Сенс банк» на її користь підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1249,60 грн (8000 грн х 15,62%).
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 просить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги від 29.08.2025 року, акт здачі-прийняття наданих послуг від 19.06.2026 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 19.06.2026 року.
Колегія суддів вважає, що відповідачкою документально підтверджено розмір понесених витрат, тому з АТ «Сенс банк» на її користь підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1562 грн (10 000 грн х 15,62%).
Враховуючи положення ч.10 ст.141 ЦПК України, остаточно з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс банк» слід стягнути різницю судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5018,65 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Скользнєва Валерія Владиславівна, задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року в частині стягнуто кредитної заборгованості змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , яка проживає зп адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», код ЄДРПОУ 23494714, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100 заборгованість у розмірі 110 570, 05 грн.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року в частині стягнутих витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1476,46 грн та витрати на професійну правничу допомогу 5018,65 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 07 серпня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева