ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 643/8971/24
провадження № 61-1132св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада, 
третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Феденко Марина Володимирівна, 

розглянув у попередньому судовому засідання у порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду міста Харкова (наразі - Салтівський районний суд міста Харкова) від 10 квітня 2025 року в складі судді Олійника О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року в складі колегії суддів Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Феденко Марина Володимирівна, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Феденко М. В., про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона з 1995 року проживала однією сім`єю з  ОСОБА_2 , вели спільне господарство, мали спільний побут. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - квартира).

Після смерті ОСОБА_2 , позивач як єдиний спадкоємець звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Феденко М. В. із заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 17 лютого 2021 року нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що позивач не надала документів, що підтверджують факт родинних відносин з померлим.

Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину відсутні.

Посилаючись на те, що вона позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Московський районний суд міста Харкова (наразі - Салтівський районний суд міста Харкова) рішенням від 10 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив. 
Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач належними та допустимими доказами довела факт свого постійного проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Харківський апеляційний суд постановою від 11 грудня 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнив частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року змінив у частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність належності ОСОБА_1 до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 , зазначивши про те, що такий висновок є переконливим і ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які у всій сукупності доводять факт щодо ведення зазначеними особами спільного господарства, наявності у них спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Однак апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що, встановлюючи факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем з січня 1996 року до 16 серпня 2020 року, суд першої інстанції не врахував, що зазначений факт може бути встановлено судом лише з дня набрання чинності Сімейного кодексу України (далі - СК України), тобто з 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту передбачено не було. Тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року до 16 серпня 2020 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведення позивачем факту її проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а, відтак, і про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у цій частині.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі 

21 січня 2026 року Харківська міська рада засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Салтівського районного суду міста Харкова (до перейменування - Московський районний суд міста Харкова) від 10 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. 

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Зазначає про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Також зазначає, що суди ухвалили судові рішення без урахування висновків щодо застосування норми права (статті 1264 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у справі № 638/16481/21, від 01 листопада 2023 року у справі № 522/18290/16, від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц та інших. 

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів і не довела в установленому законом порядку, що вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю протягом п`ять років до часу відкриття спадщини. У матеріалах справи відсутні докази щодо ведення ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 спільного побуту, здійснення ними спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, придбання ліків та продуктів харчування.

Заявник вважає, що посилання позивача та судів першої та апеляційної інстанцій на квитанції про сплату ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг є безпідставним, оскільки ці квитанції підтверджують лише те, що ОСОБА_2 був добросовісним споживачем та своєчасно здійснював оплату за житлово-комунальні послуги. Також вважає безпідставним і посилання позивача та судів на інші докази, такі як чек на побутову техніку, сплачену ОСОБА_2 , фотографії, показання свідків, оскільки ці докази не підтверджують факту спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 .

Звертає увагу на те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні спірного питання.

Наявність у позивача документів померлого ОСОБА_2 не є доказами, що підтверджують факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до дня відкриття спадщини, оскільки позивач мав можливість отримати ці документи з квартири спадкодавця під час організації його поховання.

Крім того, звертає увагу на те, що позивач не надала інформації, чи не перебувала вона та спадкодавець у іншому зареєстрованому шлюбі в період з 2015 року до 2020 року, оскільки до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала
спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 27 січня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Салтівського районного суду м. Харкова.

Справа надійшла до Верховного Суду у липні 2026 року.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 11).

Після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а. с. 14-18).

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Феденко М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Постановою від 17 лютого 2021 року приватний нотаріус Феденко М. В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що позивач не надала документів, що підтверджують факт родинних відносин з померлим (а. с. 19, 20).

Після смерті ОСОБА_2 позивач займалася його похованням, що підтверджується відповідним договором-замовленням на організацію та проведення поховання, а, також актом на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення (а. с. 45-47).

На підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 ОСОБА_1 надала такі документи:
- копію виписки із медичної карти амбулаторного хворого, відповідно до якої у спадкодавця була укладена декларація з лікарем терапевтом Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 11» Харківської міської ради;
- копію декларації № 0001-00К0-41А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, яку позивач уклала з лікарем ОСОБА_4 . Довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом зазначено ОСОБА_2 ;
- квитанції про сплату ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг;
- копію свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яка належить ОСОБА_2 ;
- фотокартки, на яких зображені разом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 21-44).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , кожен окремо, пояснили та підтвердили факт проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 однією сім`єю з 1996 року до дня його смерті.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, у незмінній апеляційним судом частині, та постанова апеляційного суду відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Якщо проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Зі змісту заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).
У статті 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото / відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір з урахуванням наведених норм процесуального права щодо доказування, керувалися доведеністю позивачем факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, у зв`язку з чим вважали, що вона є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 .

При цьому суди дослідили і надали правову оцінку: копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого, декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, квитанціям про сплату ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг, показанням свідків, які пояснили та підтвердили факт проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю з 1996 року до дня його смерті.

Отже, установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року до 16 серпня 2020 року, ведення ними спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, а також надавши належну правову оцінку показанням допитаних у справі свідків та іншим доказам, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про доведеність позивачем факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини.

За таких обставин суди правильно встановили наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення відповідного юридичного факту.

Доводи касаційної скарги щодо недостатності доказів на підтвердження обставин проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, та відповідно до статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини справи чи переоцінювати докази, досліджені судами попередніх інстанцій.
Висновок судів попередніх інстанцій про доведеність належності позивача до спадкоємців четвертої черги після смерті ОСОБА_2 є мотивованим та ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному й безпосередньому дослідженні доказів у їх сукупності, які підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат та взаємних прав і обов`язків, притаманних членам сім`ї.
Допитані у судовому засіданні свідки, попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, підтвердили факт тривалого спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі та наявність між ними сімейних відносин, притаманних подружжю.
Аргументи заявника про відсутність належних доказів проживання позивача однією сім`єю зі спадкодавцем спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.
Посилання відповідача у касаційній скарзі на неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у низці постанов у подібних правовідносинах, є безпідставними, оскільки у кожній справі правова оцінка здійснюється з урахуванням конкретних установлених обставин та досліджених доказів.
Судова практика у справах цієї категорії є сталою, а відмінності у результатах розгляду зумовлені фактичними обставинами конкретної справи та доказовою базою, наданою сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, оскільки у наведеній як приклад неоднакового застосування норм права постанові Верховного Суду встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях у розглядуваній справі.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, перевірили їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановили спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання позивача однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року, у незмінній апеляційним судом частині, та постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Петров
А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко