15.07.26
22-ц/812/1615/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 488/5310/24
Номер провадження 22-ц/812/1615/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем - Повертайленко Ю.В.,
за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в його інтересах
адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною
на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді - Щеглової Я.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної державної (військової) адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и л а:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якого діяла адвокат Родіонова В.Є. звернувся до суду з позовом до Миколаївської обласної державної (військової) адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 421,8 кв. м, житловою площею 165,6 кв. м.
Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 4810136600:05:001:0032, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Земельна ділянка належить Миколаївській обласній державній адміністрації (функції якої наразі виконує Миколаївська обласна військова адміністрація).
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання вказаної земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що просив винести рішення. 
Однак, листом від 30 жовтня 2024 року за вих. № 05-65/2836/5-24 відповідач повідомив, що з урахуванням судових рішень у справі з приводу житлового будинку та вказаної земельної ділянки, її передача в оренду позивачу не вбачається можливим.
ОСОБА_1 вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства він не прийняв вмотивованого рішення, а у листі не послався на жодну норму закону.
На думку позивача, тим самим відповідач виявив протиправну бездіяльність та порушив його інтереси щодо права на користування земельною ділянкою.
Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність Миколаївської обласної військової адміністрації щодо неприйняття рішення за результатами розгляду його заяви про передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:001:0032, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов`язати відповідача розглянути його заяву повторно та прийняти рішення.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2026 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної державної (військової) адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії закрито на підставі ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу, що вказаний спір відноситься до юрисдикції окружного адміністративного суду.
Не погодившись з вказаної ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Родіонова В.Є. подав апеляційну скаргу, в який посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у позові ОСОБА_1 ставив питання щодо передачі спірної земельної ділянки в оренду, а тому в даному випадку спір стосується саме речових прав позивача на землю який не є публічно-правовим.
У відзиві на апеляційну скаргу, Миколаївська обласна державна (військова) адміністрація просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляду справи у їх відсутність, за такого колегія вважає за можливе на підставі ст. 372 ЦПК України розглянути справу у відсутність учасників справі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі не відповідає.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний з процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
У статтях 2, 4, 19 КАС України закріплено завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.
Однак сама лише участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 421,8 кв. м, житловою площею 165,6 кв. м.
Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 4810136600:05:001:0032, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Земельна ділянка належить Миколаївській обласній державній адміністрації (функції якої наразі виконує Миколаївська обласна військова адміністрація).
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання вказаної земельної ділянки в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що просив винести рішення. 
Листом від 30 жовтня 2024 року за вих. № 05-65/2836/5-24 відповідач повідомив, що з урахуванням судових рішень у справі з приводу житлового будинку та вказаної земельної ділянки, її передача в оренду позивачу не вбачається можливим.
ОСОБА_1 звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом у якому, зокрема, висловив незгоду з бездіяльністю Миколаївської обласної (військової) адміністрації, яка, на його думку, полягала у неприйнятті рішення щодо розгляду його заяви про передачу в оренду земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, належний йому на праві власності, посилаючись на положення статті 93,120 Закону України.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі спір, який виникає з цивільних правовідносин, відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення відповідача, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, що свідчить про те, що ця справа відноситься до юрисдикції адміністративного суду.
Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з реалізацією органом місцевого самоврядування владних повноважень, спір у цій справі в зв`язку з не виникненням між сторонами приватноправових відносин підлягає вирішенню судами адміністративної юрисдикції.
З таким висновком суду погодитися в повній мірі неможливо з огляду на наступне.
За усталеним підходом, сформованим у судовій практиці, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу «jura novit curia» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).
В обґрунтування своїх заявлених вимог, ОСОБА_1 посилається на порушення відповідачем його прав, як власника житлового будинку щодо не надання у користування земельної ділянки для його обслуговування шляхом передачі її в оренду на 49 років. 
Разом з тим, заявляє вимоги про визнання протиправною бездіяльність Миколаївської обласної військової адміністрації щодо неприйняття рішення за результатами розгляду його заяви про передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:001:0032, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобов`язати відповідача розглянути його заяву повторно і прийняти рішення.
Між тим, якщо в результаті прийняття рішення суб`єкта владних повноважень особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. Питання з визнанням права користування земельною ділянкою та оспорювання такого права інших осіб, який виникає з цивільних правовідносин повинен розглядатися в порядку цивільного, господарського судочинства (див. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справа №823/1984/16).
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом та роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. 
З урахуванням викладеного та обставин даної справи, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі на підстав п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
За таких обставин, ухвала суду на підставі п.1 ч.1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Родіоновою Вікторією Євгенівною задовольнити.
Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст складено 17 липня 2026 року.