ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/8339/25 Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/818/3629/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо реєстрації або обліку прав на майно

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року  м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року у цивільній справі №639/8339/25, за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи на об?єкт нерухомого майна, зобов?язання знести самочинно побудовані нежитлові приміщення,

в с т а н о в и в:

04 листопада 2025 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи на об?єкт нерухомого майна, зобов?язання знести самочинно побудовані нежитлові приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що Харківська міська рада є власником земельної ділянки на якій розміщено самочинно збудовані нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 5,5а, загальною площею 18,3 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 , чим порушуються права міської ради на вільне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою під самочинно збудованим об`єктом, це зумовлює звернення Харківської міської ради з даним позовом до ОСОБА_1 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: знести об`єкт самочинного будівництва.
Вивченням відомостей з Реєстру встановлено, що нежитлові приміщення № 1, № 2, загальною площею 18,3 кв.м. в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3а, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», нежитлові приміщення № 5, 5а в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 , утворились за наслідком поділу нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 . Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 червня 2018 року у справі № 922/4283/16 встановлено, що дозвільні документи для початку будівництва нежитлової будівлі літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 відсутні, також вказаним рішенням підтверджується що вказаний об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а будівництво вказаного об`єкту здійснювалось з порушенням норм Земельного кодексу та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»
Крім того, відповідно до листа Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради від 01.09.2025 № 7025/0/226-25 у реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (за веб-адресою: e-construction.gov.ua), який містить інформацію у вільному доступі стосовно документів, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття об`єктів до експлуатації, з травня 2011 року, відсутня інформація щодо об`єктів будівництва по АДРЕСА_1 .
На розгляд Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту документи дозвільного та декларативного характеру щодо вищевказаного об`єкта будівництва не надходили. Відповідно до викладеного, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. «Д-1», загальною площею 70,8 кв.м по АДРЕСА_1 проведена без документу який засвідчує факт прийняття вказаного об`єкту до експлуатації, а також без документу який посвідчує право власності або користування земельною ділянко на якій цій об`єкт знаходиться, відповідно викладене дає підстави вважати вказаний об`єкт самочинним будівництвом. В подальшому вказаний об`єкт був поділений на нежитлові приміщення № 1, № 2, загальною площею 18,3 кв.м. в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення № 3а, загальною площею 9,7 кв.м в літ. «Д-1», нежитлове приміщення 1-го поверху № 4 в літ. «Д-1», нежитлові приміщення № 5, 5а в літ. «Д-1», які також є об`єктами самочинного будівництва, оскільки утворились за наслідком поділу самочинно збудованого об`єкту.
Харківською міською радою рішень щодо надання у власність або у користування будь-яким фізичним чи юридичним особам земельної ділянки на якій розташовані спірні об`єкти не приймалось.
Земельна ділянка на якій розміщені спірні об`єкти нерухомого майна, а саме, нежитлові приміщення №№ 5,5а загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності.
Викладене свідчить, про порушення прав Харківської міської ради, як власника земельної ділянки під спірними нежитловими будівлями, на вільне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної форми власності.
Посилаючись на вказані обставини, Харківська міська рада просила суд закрити розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення №№ 5,5а, загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3059925363120, номер відомостей про право власності 57935427, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 76529269 від 10.12.2024; зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) знести самочинно побудовані нежитлові приміщення №№ 5,5а, загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 .
11 лютого 2026 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі у частині позовних вимог про закриття розділу Державного реєстру прав відносно об?єкту житлової нерухомості, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Заява мотивована тим, що відкриття/закриття розділів в Державному реєстрі прав, внесення до них відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження належить до повноважень державного реєстратора (пункт 5 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Такі повноваження здійснюються в тому числі на виконання рішення суду, зокрема щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна (стаття 14 вказаного Закону). 
Проте безпосередньо вимоги про закриття розділів Державного реєстру прав не можуть бути використані для захисту будь-якого цивільного права чи інтересу, їх розгляд не відповідає завданню цивільного судочинства, тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду. 
При цьому відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовні вимоги про закриття розділу Державного реєстру прав є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. 
За таких обставин позовна вимога закрити розділ Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення №№ 5,5а, загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3059925363120, номер відомостей про право власності 57935427, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 76529269 від 10.12.2024, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим провадження в справі у цій частині підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Представник позивача Августинюк В.І. в підготовчому судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання про закриття провадження у справі. 
Представник відповідача адвокат Шевченко Д.С., яка діє на підставі Ордеру на надання правничої допомоги від 25.11.2025,в підготовчому судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі підтримала, просила його задовольнити. 
Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог – задоволено.
Провадження у справі в частині позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи на об?єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення №№ 5,5а, загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3059925363120, номер відомостей про право власності 57935427, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 76529269 від 10.12.2024 - закрито.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій ухвалу суду вважає її необґрунтованою та такою що ухвалена з порушенням норм права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога про закриття розділу Державного реєстру прав є невід`ємною складовою захисту права власності на землю, оскільки зареєстроване право власності відповідача на самочинно побудовані приміщення створює перешкоду для виконання рішення суду про знесення. Закриття провадження в цій частині фактично позбавляє позивача можливості отримати повний і ефективний захист свого порушеного права. Питання «належності/ефективності» способу захисту має вирішуватися судом при ухваленні рішення по суті, а не шляхом постановлення ухвали про закриття провадження. Закриття провадження можливе лише тоді, коли спір взагалі не має розглядатись судами (або має розглядатись іншою юрисдикцією), а не тоді, коли позивач «неправильно сформулював вимогу». Суд не роз`яснив, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 визнані неналежними вимоги про скасування рішення реєстратора або скасування державної реєстрації як самостійні способи захисту, тоді як у цій справі позивач не просив скасувати рішення реєстратора чи припинити право власності — він просив закрити розділ як наслідок знищення об`єкта внаслідок знесення. Вимога про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи є похідною від вимоги про знесення самочинно побудованої нежитлової будівлі, оскільки у разі знесення об`єкта нерухомості запис у реєстрі не скасовується автоматично. Суд помилково ототожнив вимогу про закриття розділу з неналежним способом захисту.
Суд закрив провадження в частині вимоги на стадії підготовчого провадження, без дослідження доказів по суті спору, без оцінки характеру порушення прав позивача та без надання можливості уточнити або обґрунтувати обраний спосіб захисту. Це суперечить ст. 11, ст. 13, ст. 49 ЦПК України. Позивач має право самостійно визначати спосіб захисту свого порушеного права. Суд не може відмовляти у розгляді законної вимоги лише через суб`єктивну оцінку її «неефективності». Питання «належності/ефективності» способу захисту має вирішуватися судом при ухваленні рішення по суті, а не шляхом постановлення ухвали про закриття провадження. Закриття провадження за ст. 255 ЦПК можливе лише тоді, коли спір, зокрема, має розглядатись іншою юрисдикцією, а не тоді, коли позивач «неправильно сформулював вимогу».
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що Харківська міська рада оскаржує ухвалу суду лише в частині щодо відмови закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому в іншій частині ухвалу апеляційний суд не переглядає.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Ухвала суду мотивована тим, що безпосередньо вимоги про закриття розділів Державного реєстру прав не можуть бути використані для захисту будь-якого цивільного права чи інтересу, їх розгляд не відповідає завданню цивільного судочинства, тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом; аналогічні приписи закріплені у частинах першій і другій статті 4 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України)
Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що обрання способу захисту є правом особи, яка звертається до суду. Визначення того, чи є обраний особою спосіб захисту ефективним, - належить суду.
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.   Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що самі по собі «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».
Задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.
У постанові від 27 жовтня 2021 року у справі №202/7377/16-ц (провадження №61-20139св19) Верховний Суд дійшов висновку, що задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.
Крім того, про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва є неефективними способами захисту, вказував Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі №521/21538/19 (провадження №61-204св22).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 148)).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 вказано, що цей спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Водночас, Харківська міська рада помилково вважає, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, - вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку є лише визначеними у законі безспірними юридичними наслідками від рішення про знесення самочинного будівництва, та само по собі не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна і не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки, розташованого на ній нерухомого майна.
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справi № 916/1174/22).
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 205/12794/23 (провадження № 61-16986св24).
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору даної справи є закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційну справу на об`єкт спірного нерухомого майна та зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) знести самочинно побудовані нежитлові приміщення №№ 5,5а, загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 .
Відкриття/закриття розділів в Державному реєстрі прав, внесення до них відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження належить до повноважень державного реєстратора (пункт 5 частини третьої статті 10Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такі повноваження здійснюються в тому числі на виконання рішення суду, зокрема щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна (стаття 14 вказаного Закону).
Проте безпосередньо вимоги про закриття розділів Державного реєстру прав не можуть бути використані для захисту будь-якого цивільного права чи інтересу, їх розгляд не відповідає завданню цивільного судочинства, тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду. При цьому відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовні вимоги про закриття розділу Державного реєстру прав є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 569/19798/20 від 31 січня 2024 року.
Твердження скарги про те, що суддя закрив провадження в частині вимоги на стадії підготовчого провадження, без дослідження доказів по суті спору, без оцінки характеру порушення прав позивача та без надання можливості уточнити або обґрунтувати обраний спосіб захисту, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд постановляє ухвалу, зокрема про закриття провадження у справі.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 278/1025/19 (провадження № 61-5499св21) зазначено, що «не відповідає завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовною вимогою про визнання неправомірними дій особи щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль і така позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягає судовому розгляду; відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовну вимогу про визнання неправомірними дій фізичної особи щодо складання та подання документів для державної перереєстрації права власності на спірний автомобіль є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про можливість розгляду по суті зазначеної позовної вимоги».
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).
Відкриття/закриття розділів в Державному реєстрі прав, внесення до них відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження належить до повноважень державного реєстратора (пункт 5 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такі повноваження здійснюються в тому числі на виконання рішення суду, зокрема щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна (стаття 14 вказаного Закону).
Отже безпосередньо вимоги про закриття розділів Державного реєстру прав не можуть бути використані для захисту будь-якого цивільного права чи інтересу, їх розгляд не відповідає завданню цивільного судочинства, тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду. При цьому відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позовні вимоги про закриття розділу Державного реєстру прав є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 569/19798/20, провадження № 61-3534св22.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження в справі у частині вимоги про закриття розділу Державного реєстру прав з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Посилання Харківської міської ради на те, що зареєстроване право власності відповідача на самочинно побудовані приміщення створює перешкоду для виконання рішення суду про знесення, та закриття провадження в цій частині фактично позбавляє його можливості отримати повний і ефективний захист свого порушеного права; що вимога про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи є похідною від вимоги про знесення самочинно побудованої нежитлової будівлі, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідні зміни у державному реєстрі прав на нерухоме майно здійснюються на підставі відповідного рішення суду, ухваленого за наслідками розгляду таких вимог, та інших документів, які підтверджують знищення в результаті знесення самочинного зведеного об`єкта нерухомого майна - у позасудовому порядку, див. положення пункту 1 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, питання щодо поновлення прав позивача має вирішуватися саме у межах розгляду його вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва, і відповідне судове рішення після його виконання є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав.
Доводи Харківської міської ради щодо того, що питання належності та ефективності способу захисту має вирішуватися судом при ухваленні рішення по суті, а не шляхом постановлення ухвали про закриття провадження є безпідставними, оскільки це питання суд вирішує зі стадії відкриття провадження у справі, відповідно до визначених у ч. 5 ст. 12 ЦПК України повноважень та основного завдання цивільного судочинства, яке визначеної у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність законних підстав для закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи на об?єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення №№ 5,5а, загальною площею 57,2 кв.м в літ. «Д-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3059925363120, номер відомостей про право власності 57935427, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіна С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 76529269 від 10.12.2024.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою на підставі норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для її скасування відсутні.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, та наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, підстав для розподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради –залишити без задоволення.

Ухвалу Новобаварського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року у оскаржуваній частині-залишити без змін.
В іншій частині ухвала суду не оскаржувалась та не переглядалась.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 липня 2026 року.

Головуючий   В.Б.Яцина.

Судді колегії   Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.