Справа № 212/6110/26 
2/212/5018/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2026 року м. Кривий Ріг 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого судді Дехти Р.В., за участю секретаря судового засідання Попик С.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті кривий Ріг, в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області; треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, -

встановив:

28 квітня 2026 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника– адвоката Шморгуна Романа Миколайовича звернулась до Покровського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області, треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частку квартири в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог сторона позивача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками зазначеної квартири, на праві спільної сумісної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1994 року за № 5940 та витягів з Державного реєстру речових прав: № 361929806 від 15.01.2024р., № 361929709 від 15.01.2024р., № 402235898 від 04.11.2024р., являються позивач, її покійна мати - ОСОБА_3 , та донька позивача - ОСОБА_2 . З метою оформлення спадщини після смерті матері позивач звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори із відповідною заявою, однак постановою нотаріуса від 26.03.2026 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неможливістю визначити склад спадкового маи?на (не визначена частка квартири у спільніи? сумісніи? власності), яка належить померліи? ОСОБА_3 . 
Враховуючи неможливість за таких умов оформити спадщину після смерті матері у вигляді частки в квартирі, позивач змушена звернутися до суду з позовом.
Ухвалою суду від 29.04.2026 року відкрито справу в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 16 вересня 2026 року, справу призначено справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2026 року о 09 годині 10 хвилин.
Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити.
Представник відповідача Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача.
Треті особи у судове засідання також не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду від третіх осіб не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Відповідно до свідоцтва про народження, долученого до позовної заяви, померла ОСОБА_3 являється матір`ю позивача - ОСОБА_1 . 
Судом також встановлено та матеріалами справи підтверджено, що померла ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Госпрозрахунковим бюро з приватизації житла при виконкомі Артемівської міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № 5940 від 20.09.1994 року, була співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до даного свідоцтва вказана квартира належала ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної, спільної (сумісної) власності. 
Згідно з технічним паспортом зазначена квартира знаходиться на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. Квартира має загальну площу 54,2 кв. м, житлову 40,3 кв.м. та складається з 3-х кімнат: 17,8 кв. м., 10,3 кв.м., 12,2 кв.м., кухні 5,1 кв.м., ванної кімнати 1,6 кв.м., вбиральні 0,6 кв.м., коридору 5,6 кв.м., вбудованої шафи 1,0 кв.м.
Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 26.03.2026 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з неможливістю визначити склад спадкового майна (не визначена частка квартири у спільніи? сумісніи? власності), яка належить померлій ОСОБА_3 . 
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав: № 361929806 від 15.01.2024р., № 361929709 від 15.01.2024р., № 402235898 від 04.11.2024р., наявних в матеріалах справи, за обліковими даними станом на 15.01.2024 та 04.11.2024 право спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 54,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1994 року, виданого Госпрозрахунковим бюро з приватизації житла при виконкомі Артемівської міської Ради народних депутатів, свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 20.09.1994 за № 5940. Дата реєстрації права власності у реєстрову книгу БТІ за № 5-1190 - 21.09.1994 року. 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи, номер у нотаріуса №980/2025, номер у спадковому реєстрі №74743442 витребуваної судом з Першої київської державної нотаріальної контори. 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції станом на 1994 рік, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу вимог ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Згідно зі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). 
Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
У відповідності до роз`яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. 
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.08.2024 (справа №522/3974/20), визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. Належним способом захисту порушеного права в даному випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. 
Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що оскільки частки у праві спільної сумісної власності на майно є рівними, до спадщини після смерті матері позивача увійшла саме 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Як встановлено судом, позивач є спадкоємцем за законом, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину.
Зі змісту положень ст. 2 ЦПК України слідує, що одним із завдань цивільного судочинства є справедливий судовий розгляд. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов.
Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.
З огляду на відмову нотаріуса видати позивачу свідоцтво право на спадщину, в інший спосіб визнати право власності на спірне спадкове майно позивач не має можливості, а тому позов підлягає задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області, треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частку квартири в порядку спадкування за законом, задовольнити повністю. 

Визнати за ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/3 (одну третю) частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
 
Відповідач: Соледарська міська рада Бахмутського району Донецької області, адреса: 49000, м. Дніпро, пр-т Героїв, 30-Д, ідентифікаційний код юридичної особи (Код ЄДРПОУ): 04052873.
Третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, адреса: 01135, м. Київ, пр-т Берестейський 11, ідентифікаційний код юридичної особи (Код ЄДРПОУ): 02901807.
 
Третя особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . 

 
Повний текст рішення складено 16 вересня 2026 року.

Суддя:        Р.  В.  Дехта