22.07.2026      Справа № 469/90/26
2/469/525/26   Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2026 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Гапоненко Н.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Коллект Центр” до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,  
в с т а н о в и в :
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю “Коллект Центр” (далі ТОВ “Коллект Центр”) 30 січня 2026 року через систему “Електронний суд” звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла у відповідача за кредитним договором № 2109140290359 від 01 квітня 2021 року, укладеним між відповідачем та ТОВ “Служба миттєвого кредитування”, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов"язань за вказаним кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі ряду договорів факторингу. Розмір заборгованості становить 28560,00 грн., у тому числі заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) – 3500,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 25060,00 грн.; також просив стягнути з відповідача на свою користь судовий збір та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн.
11 лютого 2026 року суд відкрив провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі отримана позивачем 15 лютого 2026 року, про що свідчить довідка про доставку електронного документу до кабінету позивача. У відповіді на відзив та запереченнях на заяву про застосування строку позовної давності позивач зазначав, що у зв"язку з встановленням з 12 березня 2020 року на всій території України карантину, який тривав до 30 червня 2023 року, та воєнного стану, введеного з 24 лютого 2022 року, загальний строк позовної давності не минув. Вважав безпідставними доводи відповідача щодо порядку укладення договору, оскільки сторони прямо передбачили електронну форму договору та у тексті договору прямо відображені електронні підписи сторін; наявність електронного підпису відповідача одноразовим ідентифікатором S1 підтверджує завершення процедури акцепту та формування правочину; укладенню договору передувала сукупність послідовних і свідомих дій відповідача, які не можуть бути здійснені випадково або без його участі. Щодо видачі кредитних коштів зазначав, що перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 , зазначений ним у кредитному договорі. Відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мав безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні кошти на його банківську картку, вказану в договорі чи іншу картку, якою він користується, не надходили. Додатки до позову надані суду через підсистему "Електронний суд", а тому вважаються такими, що подані з використанням власного електронного підпису.

Відповідач ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримала 15 лютого 2026 року, надала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а у разі часткового задоволення позову – зменшити розмір заявлених вимог відповідно до ст.551 ЦК України; просила зобов`язати позивача надати детальний розрахунок заборгованості з вказанням методики нарахувань; у разі задоволення позову – розстрочити виконання судового рішення. Посилалась на те, що розрахунки заборгованості є суперечливими, так як у розрахунку зазначено, що загальна заборгованість, заявлена до стягнення за договором на 19.01.2026, складає 28560,00 грн., та одночасно вказано, що загальна заборгованість складає 61042,45 грн.; позивач не надав детальної методики нарахувань та первинних документів, що пояснюють ці розбіжності. Вважала надмірною та економічно необґрунтованою процентну ставку за договором у розмірі 7,67% на день та просила суд зменшити розмір відсотків відповідно до законодавства; щодо пені відсутні докази отримання законодавчих обмежень, передбачених ч.3 ст.551 ЦК України; частина вимог позивача стосується періодів, за які строк позовної давності сплив, тому просила відмовити у позові у цій частині у зв`язку зі спливом позовної давності; зазначала про відсутність доказів належного повідомлення відповідача про заміну кредитора та доказів факту передачі відповідачу кредитних коштів, а також про неналежне засвідчення копій документів, доданих до позовної заяви.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін тощо, відзиву на позов відповідач не надав.
За такого суд на підставі ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку письмового провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

З матеріалів справи суд встановив, що 01 квітня 2021 року між відповідачем та ТОВ “Служба миттєвого кредитування” укладено договір про надання фінансових послуг №2109140290359 (а.с.8-11), за умовами якого ТОВ “Служба миттєвого кредитування” зобов`язалося надати відповідачу кредит на суму 3500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з умовами цього договору, його додатків та правил. Кредит надано на строк, зазначений у заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною. Орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів. 
Умови сплати розміру процентів за весь час фактичного користування кредитом визначено п.1.4 договору, відповідно до якого проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у розмірі: 
а) 2% за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; 
б) починаючи з першого дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, процентна ставка збільшується на 1,64 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п.1.4 а);
в) починаючи з 15 дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п.1.4 б);
г) починаючи з 30 дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4в).
Відповідно до пунктів 1.4.1 і 1.4.2 договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. У разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом.
Умовами вказаного договору погоджено сторонами використання клієнтом електронного підпису (п.1.6).
Згідно з п. 1.9 договору, граничний строк кредитування (строк дії договору) - 1 рік.
В анкеті-заяві на отримання кредиту, що є додатком № 1 до кредитного договору та невід`ємною його частиною, підписаній відповідачем одноразовим ідентифікатором S1 (а.с.10 на зв.), відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з примірним (типовим) кредитним договором та усіма його додатками, включаючи Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ “Служба миттєвого кредитування”, що розміщені на офіційному сайті www.bistrozaim.ua, виявила бажання отримати кредит на особисті потреби у розмірі 3500,00 грн.; орієнтовний строк повернення кредиту у заяві теж визначено 16 днів з моменту отримання кредиту; нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту; кредит надано строком на 365 днів з правом повернення достроково та відповідач зобов`язалася повернути кредит у розмірі 3500,00 грн. та сплатити проценти у розмірі 1120,00 грн. за ставкою, визначеною відповідно до вказаних вище умов договору.
Відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення кредитного договору, який є предметом позову, та не заперечувала факт його підписання, що вбачається з інформації щодо порядку (процедури), хронології дій щодо укладання електронного договору, вчинених ТОВ та заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі (а.с.14). 
Як убачається із договорупро надання фінансових послуг №2109140290359, він підписаний сторонами шляхом вчинення електронного підпису, зокрема відповідачкою договір підписано одноразовим ідентифікатором S1.
Отже, договір був вчинений в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 ЦК України та Закону України "Про електронну комерцію" прирівнюється до письмової форми.
Разом з укладанням кредитного договору відповідач також ознайомилася та підписала графік платежів, який є Додатком № 2 до кредитного договору (а.с.11), та паспорт споживчого кредиту (а.с.12-13) підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором S1.
В установленому законом порядку вказаний договір недійсним не визнавався і є чинним.
Свої зобов`язання за кредитним договором ТОВ “Служба миттєвого кредитування” виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредит у встановленому договором розмірі 3500,00 грн., що підтверджується листом ТОВ Фінансова компанія “Вей Фор Пей” (а.с.18) та довідкою АТ КБ “ПриватБанк”, з якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), на яку 01.04.2021 року було зарахування коштів на суму 3500,00 грн. (а.с.130). 
Належне виконання кредитного договору кредитором суд вважає таким, що підтверджує укладення цього договору ТОВ "Служба миттєвого кредитування та ОСОБА_1 
01 грудня 2021 року між ТОВ “Служба миттєвого кредитування” та ТОВ “Вердикт Капітал” укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ “Служба миттєвого кредитування” відступило на користь ТОВ “Вердикт Капітал” права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором про споживчий кредит № 2109140292359  від 01 квітня 2021 року, що укладено між ТОВ “Служба миттєвого кредитування” та відповідачем (а.с.23-35).
Відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року ТОВ “Вердикт Капітал” відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ “Коллект Центр”, у тому числі за договором про надання фінансових послуг №2109140292359 від 01 квітня 2021 року, що укладений між ТОВ “Служба миттєвого кредитування” та відповідачем (а.с.36-51).
Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 30 листопада 2021 року відповідач мала заборгованість у загальному розмірі 28560,00 грн., у тому числі заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 3500,00 грн., заборгованість за відсотками – 25060,00 грн. (а.с.19-20); заборгованість перед ТОВ “Вердикт Капітал” за період з 01 грудня 2021 року по 10 січня 2023 року становить 61042,45 грн., у тому числі заборгованість за основною сумою кредиту – 3500,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги – 25060,00 грн., нараховані відсотки – 32482,45 грн. (а.с.21); заборгованість станом на 19 січня 2026 року становить 61042,45 грн., у тому числі заборгованість за тілом кредиту – 3500,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (10 січня 2023 року) та на дату розрахунку (19 січня 2026 року) – 57542,45 грн. (а.с.22).
Наданий розрахунок, на думку суду, є зрозумілим та виконаний відповідно до умов кредитного договору.
Суд не вбачає неузгодженості між сумою заборгованості, зазначеною у розрахунку (61042,45 грн.), та сумою заявлених позовних вимог, оскільки це узгоджується з принципом диспозитивності цивільного судочинства, передбаченим ст.13 ЦПК України, зокрема, частинам 1 і 3 вказаної статті, за якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Наслідки порушення договору позики врегульовані нормами ст.ст.1050, 1048, 625 ЦК України. 
На підставі ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми)про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до статті 12 вказаного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі 758/14925/23 зауважив, що електронний підпис не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується, достатньо того, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався. електронний підпис одноразовим ідентифікатором не обов`язково повинен поєднуватися із підписуваними ним даними певним чином - він може додаватися до них у будь-який спосіб. Головне, щоб спосіб його додавання до підписаних даних надавав можливість установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані особою, яка в них указана в якості підписувача. У разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором цей ідентифікатор може бути прикріплений до даних, які ним підписуються, в будь-якій формі і в будь-який спосіб, який надає змогу установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані саме тією особою, яка в них указана в якості підписувача. Цей ідентифікатор технічно може існувати окремо від підписуваних за його допомогою даних, однак логічно з ними поєднуватися, що може бути встановлено при огляді інформаційно-комунікаційної системи особи, яка згенерувала і надіслала одноразовий ідентифікатор підписувача. Факт поєднання одноразового ідентифікатора з підписаними за його допомогою даними може підтверджуватися тим, що: (а) особа, яка підписала ті чи інші дані, певним чином ідентифікувалася в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта елеткронної комерції, і залишила там свої контактні дані; (б) особа отримала цей ідентифікатор за тими контактними даними, які лишила, і ввела цей ідентифікатор у спеціально відведене поле; (в) ці дії особи були пов`язані саме з її наміром укласти певний договір, що може підтверджуватися тим, що текст договору або посилання на нього візуально розміщувалися поряд із тими полями, в які мав бути введений одноразовий ідентифікатор.
Суд встановив, що договір про споживчий кредит укладено дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора шляхом його підписання відповідачем накладенням електронного підпису, відтвореним одноразовим ідентифікатором, який був надісланий на його номер мобільний телефону, що вбачається з хронологічної послідовності дій Заявника в інформаційно-телекомунікаційній системі, про реєстрацію клієнта із зазначенням прізвища, імені, по батькові, номеру мобільного телефону, адреси електронної пошти, інших особистих даних,, номеру банківської карти НОМЕР_1 , відомості про верифікацію банківської карти, бажану суму кредиту 3500 грн.
Саме така сума, відповідно до зазначених доказів, надійшла 01 квітня 2021 року, тобто у день укладення договору, на банківський рахунок відповідача.
Відповідач не спростувала вказані обставини та не надала доказів протилежного, а тому суд не враховує заперечення відповідача щодо неукладення нею кредитного договору.

У частині заперечень відповідача щодо завищеного розміру процентів суд враховує правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, який зазначив таке.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У справі, що розглядається, сторонами погоджено розмір відсотків від 2% на день (720% річних) з послідуючим збільшенням до 7,67% на день (2735,45% річних).
Порівняно з сумою отриманого кредиту 3500 грн. такий розмір відсотків, навіть зменшений позивачем до суми, зазначеної у позовних вимогах, є явно непропорційним та несправедливим для споживача послуг, а тому підлягає зменшенню до суми 3500 грн.
За такого сума заборгованості відповідача за кредитним договором складає 7000 грн., у тому числі заборгованість за тілом кредиту - 3500 грн., заборгованість зза процентами - 3500 грн.
Вимога про стягнення пені позивачем не заявлялась.

Відповідно до ч.1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
На підставі ч.2 ст.100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Згідно з ч.13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію", електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Надані до суду через систему "Електронний суд" копії електронних документів підписані кваліфікованим електронним підписом представника позивача, а тому, відповідно до вказаних положень законодавства, вважаються засвідченими належним чином.
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторингце придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, до позивача як до нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
На підставі ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
При зверненні до суду позивач надав такі докази, а, отже, відповідач міг упевнитися у переході права вимоги до позивача та надати суду відповідні заперечення.
Крім того, відповідач у разі виконання своїх обов`язків за кредитним договором перед первісним кредитором міг надати такі докази суду, чого ним зроблено не було.

З приводу поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає таке.
Статтею 253 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачає загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.
Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було продовжено строк, визначений статтею 257 строк зазначеного Кодексу, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Карантин тривав, згідно з Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року; згідно з Постановою КМУ № 392 від 20.05.2020 - з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року ; згідно з Постановою КМУ № 641 від 22.07.2020 - з 01 серпня 2020 року до 19 грудня 2020 року; згідно з Постановою КМУ № 1236 від 09.12.2020 - з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
04 вересня 2025 року набрав чинності Закон № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено. 
01 липня 2023 року завершено дію карантину (Постанова КМУ №651 від 27 червня 2023 року), однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11 березня 2020 року, продовжуються до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцяти денний строк після його припинення або скасування.
Враховуючи, що до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, а відповідно, позовна заява подана в межах строку позовної давності.
Тому заява відповідача про застосування строків позовної давності є необгрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, у тому числі на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України - витрати на професійну правничу допомогу
Позивач заявив розмір вказаних витрат у сумі 13000 грн., на підтвердження яких надав копію договору про надання правничої допомоги №01-07/2024 від 01 липня 2024 року, заявки на надання юридичної допомоги № 2229 від 01 грудня 2025 року, витяг з акта № 17 про надання юридичної допомоги від 31 грудня 2025 року з детальним описом наданих послуг. 
Заперечень щодо неспівмірності здійснених витрат відповідач не висловив, а тому суд вважає доведеним здійснення таких витрат.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2662,40 грн. при ціні позову 28560,00 грн., судом задоволено вимоги на суму 7000,00 грн., тобто підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2662,40 грн.*7000,00 грн. : 28560,00 грн.= 625,55 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 13000*7000 грн.:28560,00 грн.=3186,27 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 258, 259, 263-265, 274 ЦПК України, суд 
у х в а л и в :  

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Коллект Центр” до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Коллект Центр”, код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, заборгованість за договором № 2109140290359від 01 квітня 2021 року в сумі 7000,00 грн., судовий збір в сумі 625,55 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3186,27 грн., усього стягнути 10811 (десять тисяч вісімсот одинадцять) гривень 82 копійки.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя