Справа № 214/1389/26
2/214/2940/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

20 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого - судді Малаховської І.Б.,
за участю секретаря судового засідання – Постригай А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИГІДНА ПОКУПКА» про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати відпускних, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, 

Установив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИГІДНА ПОКУПКА» про визнання дій щодо затримки виплати відпускних протиправними, стягнення середньої заробітної плати за час затримки виплати відпускних у розмірі визначеному судом, виходячи з принципу ефективного захисту порушеного права.
Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИГІДНА ПОКУПКА» про визнання дій щодо затримки виплати відпускних протиправними, стягнення середньої заробітної плати за час затримки виплати відпускних у розмірі визначеному судом, виходячи з принципу ефективного захисту порушеного права - залишено без руху для усунення недоліків, зазначених у описовій частині ухвали.
На виконання ухвали без руху позивачем ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» 17.03.2026 року подано заяву про усунення недоліків, відповідно якої позов викладено у новій редакції, а саме : вимоги позивача стосуються стягнення середнього заробітку за період затримки виплати відпускних у розмірі 8037,90 грн. Також у визначеному законом порядку сплачено судовий збір.
В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 в період з 22.08.2023 по 28.02.2025 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Вигідна покупка» на посадах продавець-консультант табкасир торгівельного залу. 28.02.2025 року наказом (розпорядженням) №ЛФ000001556 її було звільнено відповідно до ст.38 КЗпП (за власним бажанням). Для повного розрахунку позивачем була подана вимога від 29.01.2026 року про стягнення компенсації за затримку виплати відпускних (02.01.2025 року по 15.01.2025). Однак на момент звернення до суду роботодавець в особі ТОВ «Вигідна покупка» свої зобов`язання за вимогою позивача не виконав та відповіді на неї не надав.
Позивач зазначає, що з проведеної виплати за період відпустки (02.01.2025 по15.01.2025 року) заробітна плата за відпустку була сплачена лише 07.01.2025року з порушенням вимог ст.115 КЗпП.Таким чином сплата відпускних з порушення строків виплати встановленавипискою про нарахування коштів та є доведеною.
ОСОБА_1 вказує на те, що порушення вимог ст.115 КЗпП України щодо виплати відпускних до початку відпустки має триваючий характер, оскільки обов`язок роботодавця щодо своєчасної виплати є абсолютним та не припиняється фактом подальшої виплати із запізненням. Фактична виплата відпускних після початку відпустки не усуває самого правопорушення, а лише припиняє його у часі, при цьому не відновлює порушене право працівника на своєчасне отримання коштів, гарантоване законом. Невиплата будь-якої компенсації за порушення строків виплати відпускних нівелює саму правову гарантію, передбачену ст.115 КЗпП України, та фактично дозволяє роботодавцю безкарно порушувати строки виплат, обмежуючись лише їх подальшою виплатою у зручний для нього час. Такий підхід суперечить суті трудового законодавства, яке спрямоване на реальний, а не декларативний захист прав працівника, та створює ситуацію, за якої порушення не тягне жодних правових наслідків для роботодавця.
Наголошує на тому затримка виплати відпускних мала місце під час трудових відносин, її наслідки виявилися та були остаточно не усунуті при звільненні, оскільки роботодавцем не було здійснено повного і належного розрахунку з працівником у розумінні ст.116КЗпП України. За таких обставин застосування ст.117 КЗпП України є обґрунтованим як механізму відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних працівникові сум, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо пріоритету ефективного захисту трудових прав.Таким чином, надання компенсації за затримку виплати відпускних є необхідним для забезпечення реального відновлення порушеного трудового права, а не лише формального констатування факту порушення.
Відповідно до п.1 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлений порядок обчислення середньої заробітної плати який застосовується у випадках коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п.2 абз.4 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п.5 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до виписки з Пенсійного фонду України заробітна плата позивача складає 22 133.00 грн (листопад 2024 р.) + 27 202.00 (грудень 2024 р.) грн.= 49835 грн., тоді як кількість відпрацьованих змін за цей період складає 15 (змін листопад 2024 р.)+16 (змін грудень 2024 р.); тоді середньоденна заробітна плата становить 49835 (грн): 31 (змін) =1607,58 грн.
Оскільки виплата компенсації за відпускні була фактично здійснена 07.01.2025 року із затримкою, період порушення прав працівника за ст.115 КЗпП слід обчислювати з 02.01.2025 року по день 07.01.2025 рік. (5 днів). Таким чином сума затримки за виплату відпускних буде становити 5днів * 1607.58 грн = 8037.90 грн., що не були сплачені позивачу під час розрахунку відпускних.
Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті. Оскільки вимога про повний розрахунок була надіслана відповідачу 29.01.2026 року на наявний в нього емейл, то саме ця дата і буде датою, коли я дізналася про наявне порушення відносно мене, а тому позовна заява подана в межах встановлених ст.233 КЗПП.
Позивач просить суд стягнути з ТОВ «Вигідна покупка» на її користь середній заробіток за період затримки виплати відпускних у розмірі 8037,90 грн, а також стягнути з відповідача, сплачений нею при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1064.96 грн.
У відзиві по позов директор ТОВ «Вигідна покупка» Доценко О.О.просить відмовити в позові ОСОБА_1 повністю.
Представник відповідача зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що Товариством нібито допущено затримку у виплаті заробітної плати за час відпустки (далі - відпускні), в якій ОСОБА_1 перебувала в період з 02.01.2025 по 15.01.2025. Вказану позицію ОСОБА_1 вже висувала Товариству у своєму письмовому зверненні після звільнення з Товариства. Однак, на це звернення ОСОБА_1 було надано письмову відповідь, що додається. У листі-відповіді Товариства ОСОБА_1 було роз`яснено підставу сплати відпускних у певну дату.
А саме, 23.12.2024 ОСОБА_1 була написана заява на ім`я директора Товариства ОСОБА_2 , в якій вона попрохали надати їй частину основної щорічної відпустки на 14 календарних днів з 02 січня 2025 року. Також у цій заяві нею було висловлене прохання оплатити дану відпустку в день виплати заробітної плати (копія заяви додається). Товариством було надано згоду на таке прохання ОСОБА_1 . Тому, у зв`язку з тим, що днем виплати заробітної плати в Товаристві являється 7 число наступного місяця, заробітна плата за час відпустки ОСОБА_1 була виплачена їй саме 07.01.2025. День виплати заробітної плати в Товаристві передбачений пунктом 5.1 Положення «Про оплату праці» ТОВ «ВИГІДНА ПОКУПКА» (копія витягу з Положення додається). Така виплата ніяким чином не порушує норм чинного законодавств. Зокрема, частиною 5 ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) та ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що «заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором».
ОСОБА_3 вважає, що між ОСОБА_1 та Товариством було досягнуто угоди на виплату їй заробітної плати 07.01.2025 (в день виплати заробітної плати). А тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 просить відхилити відзив відповідача. Врахувати практику Верховного Суду. Позов задовольнити у повному обсязі.
При цьому, позивач зазначає, що факт порушення строків виплати є встановленим і не заперечується. Відповідач визнає: початок відпустки - 02.01.2025 року, дату виплати відпускних - 07.01.2025 року. Невиконання грошового зобов`язання у строк, встановлений законом або договором, є порушенням такого зобов`язання з моменту спливу цього строку, незалежно від подальшого фактичного виконання, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2026 у справі №946/4589/20. Таким чином, порушення відповідачем є доведеним.
Посилаючись на Постанову КЦС ВС №442/4475/22, позивач вказує на те, що трудові гарантії працівника не можуть бути змінені або обмежені лише за його заявою чи формальною згодою сторін, якщо відсутні передбачені законом підстави та процедура зміни істотних умов праці, зокрема реальні зміни в організації виробництва і праці.Заява позивача не має юридичної сили не змінює обов`язок відповідача.
Позивач зазначає, що виплата відпускних після початку відпустки є безумовним порушенням незалежно від причин. (Постанова КЦС ВС від 23.01.2019 №524/9716/16-ц; Постанова КЦС ВС від 04.12.2019 №761/13355/17; Постанова КЦС ВС від 10.02.2021 №712/4975/17.
Звертає увагу на те, що заява працівника є формальною та потенційно вимушеною, оскільки Працівник: є слабшою стороною та залежить від роботодавця. Постанова ВС від 20.05.2020 №127/208/17 - формальна згода не виключає порушення прав, тому така заява підлягає критичній оцінці і не є доказом добровільної відмови. Відповідач знав про відпустку, однак свідомо виплатив кошти після її початку, що виключає добросовісність. Постанова ВП ВС від 26.06.2019 №761/9584/15-ц; Постанова ВС від 15.09.2021 №761/18977/18 - відповідальність не залежить від вини роботодавця. Правова позиція є сталою: строк виплати - імперативний порушення - доведене заява - юридично нікчемна відповідальність - обов`язкова. Доводи відповідача: суперечать закону; не спростовують порушення; спрямовані на уникнення відповідальності.
Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.
Матеріалами справи встановлено, що позивачОСОБА_1 в період з 22.08.2023 по 28.02.2025 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Вигідна покупка» на посадах продавець-консультант табкасир торгівельного залу. 
28.02.2025 року наказом (розпорядженням) №ЛФ000001556 її було звільнено відповідно до ст.38 КЗпП (за власним бажанням), що зокрема підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с.10-11).
Також судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що в період з 02.01.2025 по 15.01.2025 ОСОБА_1 перебувала у відпустці, що зокрема підтверджено наданим позивачем табелем обліку робочого часу (а.с.15, 33).
Окрім того, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 заробітну плату, в тому числі заробітну плату за відпустку отримала 07 січня 2025 року (а.с.13, 36-38).
Відповідно положень ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором.
Також нормами ст.115 КЗПП України встановлено, що заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором.
Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
У трудових спорах має застосовуватись добросовісність обох сторін, а суд застосовує правові норми, у тому числі трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості, а також результат тлумачення норм має бути розумним. 
У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 761/28934/18 вказано, що «строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки не перериваються і не зупиняються та застосовуються незалежно від заяви сторін. 
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку». Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2024 року у справі №593/1164/21, провадження № 61-12850св23.
Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
За змістом положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторонни у спорі (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №751/1198/18, провадження №61-5845св19).
Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2023 року у справі №947/16805/20 (провадження №61-11817св23) вказував, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №607/10843/22 (провадження №61-14209св23).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Так, судом встановлено, що у січні 2025 року в період з 02 по 15 число включно позивач, перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах знаходилась у щорічній відпустці. 
Окрім того, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 заробітну плату, в тому числі заробітну плату за відпустку отримала 07 січня 2025 року, тобто, як правильно вказує позивач відпускні були виплачені їй з порушенням норм ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» та ст.115 КЗпП України, отже право позивача на своєчасне отримання відпускних, незважаючи на її заяву від 23.12.2024, де було висловлено прохання оплатити дану відпустку в день виплати заробітної плати, роботодавцем було порушено, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, проте остання звернулась до суду з позовом поза межами строку, визначеного законодавством на звернення до суду.
Так, судом встановлено, що 28.02.2025 року наказом (розпорядженням) №ЛФ000001556 позивача було звільнено відповідно до ст.38 КЗпП (за власним бажанням).
Отже, позивачу про затримку виплати відпускних було відомо станом на 07.01.2025, як і на час звільнення її з роботи 28.02.2025. 
При цьому, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду надана вимога про виплату грошей за затримку відпускних, яка направлена на електронну адресу відповідача 29.01.2026 року (а.с.14), тому позивач вважає, що встановлений законом 3-х місячний строк звернення до суду з позовом, передбачений ст.233 КЗпП України нею не пропущено.
Як визначено нормами ст.233 КЗпП України у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк звернення до суду відраховується з дня одержання звільненим працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
У відповідності до статті 116 КЗпП України про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Позивачем суду не надано доказів її письмового повідомлення роботодавцем про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, як і не зазначено про те, що таке повідомлення не було їй вручене у день звільнення, щоб надало суду можливість встановити дату відліку 3-х місячного строку.
Отже, встановивши, що позивач, як на час перебування у відпустці з 02.01.2025 по 15.01.2025, так і на час її звільнення з Товариства 28 лютого 2025 року була обізнана про те, що відпускні їй були виплачені несвоєчасно із затримкою у 5 днів, до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати відпускних у розмірі 8037,90 грн, звернулася лише 12.02.2026 року, тобто майже через рік після її звільнення, з пропуском встановленого законом 3-х місячного строку, не надавши суду доказів неможливості своєчасного звернення до суду із зазначеним позовом, а суд із встановлених обставин справи не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку, що є підставою для відмові у позові. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИГІДНА ПОКУПКА» про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати відпускних – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 липня 2026 року
Сторони справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач – Товариство з ообмеженою відповідальністю «ВИГІДНА ПОКУПКА», ЄДРПОУ 41130363, місцезнаходження: Полтавська область, Полтавський район, смт Опішня, вул. Свято-Михайлівська, 3-б, 38164.

Суддя І.Б. Малаховська