ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 703/917/26 |
Провадження № 22-ц/821/1581/26 |
Категорія: 311020000 |

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»
представник відповідача: Козятинський Олег Миколайович 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Козятинського Олега Миколайовича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2026 року (ухваленого під головуванням судді Проценко А.М. в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат, виплати до ювілейної дати роботи на залізничному транспорті, ювілейної дати (60 років) з дня народження, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку,- 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат, виплати до ювілейної дати роботи на залізничному транспорті, ювілейної дати (60 років) з дня народження, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.07.1981 позивачку було прийнято на роботу в залізничну галузь оператором обчислювальних машин. 
До звільнення на пенсію за віком наказом №240/ос від 25.09.2024 вона працювала у виробничому підрозділі служби локомотивного господарства – локомотивному депо ім. Т.Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» АТ Укрзалізниця мийником-прибиральником рухомого складу 2 розряду в дизельно-агрегатному цеху.
На момент звільнення її стаж роботи на залізничному транспорті склав 39 років 3 місяці і 24 дні.
В наказі про звільнення зазначена виплата компенсації за 33 календарних дні невикористаної відпустки за попередні роки, яка була нарахована та виплачена при звільненні, а також зазначена виплата одноразової матеріальної допомоги в розмірі 10 середньомісячних заробітних плат у зв`язку з звільненням на пенсію, відповідно до умов п. 4.17 колективного договору, укладеному між адміністрацією Одеської залізниці і дорожнім комітетом профспілки на 2011-2015 роки, який пролонгований та діє по теперішній час.
Згідно наведених позивачкою розрахунків, розмір матеріальної допомоги становить 10 середньомісячних заробітків і складає 102 572,50 ( 10 257,25 грн х 10).
Вказує, що їй не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2024 роки, яка виплачується відповідно до п. 4.16 колективного договору.
Також їй не були виплачені заохочувальні виплати до ювілейної дати – 25 років роботи на залізничному транспорті та 60 років з дня народження, які також передбачені умовами колективного договору.
Вказує, що роботодавцем приймались рішення про призупинення належних працівникам виплат, тому їх в свою чергу і не було включено до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, чим порушено її трудові права.
Вказує, що звернулася до суду з метою поновлення своїх прав та просить на підставі ст. 117 КЗпПУ стягнути з відповідача ще й середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців в розмірі 61 543,35 грн.
Враховуючи наведене, позивач просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102 572,50 грн; виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5 492,57 грн; ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5 492,57 грн; матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7 345,21 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше, ніж за 6 місяців, в сумі 61 543,35 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2026 року позов - задоволено частково.
Стягнуто із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102 572,5 грн, виплату до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5 492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5 492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7 345,21 грн, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше, ніж за 6 місяців, в сумі 52 311,90 грн, а всього 173 214,75 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 3 159,61 грн.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що умовами колективного договору визначено різні види виплат, зокрема виплати на оздоровлення, винагороди в розмірі посадового окладу у зв`язку з настанням ювілейної дати роботи та одноразового грошового заохочення до ювілейних дат працівників, проте вказані виплати були призупинені на підставі рішення відповідача і не були включені до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівникові і не були виплачені.
Встановивши, що без попередження позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 про призупинення належних виплат при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, яке було визнане судом незаконним та скасовано, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача передбачених колективним договором та невиплачених при звільненні належних виплат.
Вирішуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи вказують, що вперше позивач до суду звернулася за межами річного строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, проте з огляду на те, що ні наказ про звільнення, ні повідомлення про нараховані та виплачені працівникові при звільненні суми не містили в складі належних до виплат розмірів матеріальної допомоги, а саме: одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102 572,5 грн, виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5 492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5 492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7 345,21 грн. До того ж такі виплати в порушення прав працівника були взагалі призупинені роботодавцем на підставі пункту 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, яке було визнано незаконним та скасовано. Ця обставина набула чинності з дати винесення Постанови Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23.
Тобто, лише з 05.02.2025 відпала правова підстава для відповідача не нараховувати та не виплачувати вказані суми належних матеріальних допомог позивачу, а позивач в свою чергу дізнався про незаконність дій щодо призупинення таких виплат та порушення внаслідок цього його права.
Суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання позивача про поновлення тримісячного строку звернення до суду з моменту визнання незаконним та скасування пункту 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, за час дії якого всі належні виплати працівникові було призупинено та не відображено в наказі (розпорядженні) про звільнення та письмовому повідомленні про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.
Задовольняючи частково вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції, врахувавши висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, 08.10.2025 у справі №489/6074/23 та встановлені судом обставини, зокрема щодо розміру невиплаченої у день звільнення суми, її співвідношення із розрахованим середнім заробітком, поведінку сторін, те, що заборгованість залишається непогашеною, але зважаючи на наведені відповідачем доводи несвоєчасного розрахунку з відповідачем при звільненні через фінансові труднощі товариства внаслідок збройної агресії ворога, які суд вважає вагомими, а тому з метою забезпечення дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, до 85% розрахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення у зв`язку з виходом позивача на пенсію, що становить 52 311 грн 90 коп. (61543,35 грн х 85%).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 01 червня 2026 року через систему «Електронний суд», представник АТ «Українська залізниця» - Козятинський О.М., вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необгрунтованим, прийнятим із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив суд скасувати рішення  Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2026 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив, що позивачка вперше звернулась до суду за межами річного строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Разом з тим, всупереч цьому, не застосував наслідки пропуску строку та не відмовив у задоволенні позовних вимог. Строки звернення до суду у трудових спорах застосовуються судом незалежно від заяви сторін.
Суд першої інстанції відрахував річний строк не від дати отримання наказу про звільнення та повідомлення про нараховані суми, а від дати набрання законної сили постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №211/7383/23. Однак зазначена постанова стосується іншої справи та інших осіб. Жодна норма КЗпП або ЦПК не надає права пов`язувати початок перебігу строку позовної давності за ч. 2 ст. 233 КЗпП України з набранням чинності судовим рішення у справі іншої особи.
Вказує, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, перевірка дотримання строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом, незалежно від заяви відповідача про пропуск.
Вважає, що оскільки позивачка пропустила встановлений ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк більше ніж на рік, а підстав для поновлення відповідно до ст. 234 КЗпП України не було, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову.
Суд першої інстанції стягнув матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки, визнавши незаконним рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, разом з тим, не врахував, що позивач мала право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за кожен рік окремо, проте пропустила тримісячний строк звернення до суду.
Вказує, що призупинення виплат було зумовлено надзвичайними обставинами, і відповідач зазнав прямих і непрямих збитків.
Вважає, що суд першої інстанції стягнув заохочувальні виплати до ювілейної дати 60 років та до ювілейної дати 25 років роботи, які є принципово різними за правовою природою.
Щодо виплати до ювілейної дати 60 років з дня народження вважає, що така виплата є правом, а не обов`язком роботодавця.
Щодо виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті, то вона має заохочувальний характер та здійснюється за умови прийняття рішення комісії та видання відповідного наказу.
Суд першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку лише до 85 % від заявленої суми, тоді як відповідач просив зменшити до 5%. Вважає таке зменшення є недостатнім та не відповідає критеріям, встановленим ВП ВС.
Відповідач неодноразово зазначав, що у виплаті одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію позивачу не відмовлено, така виплата була відтермінована.
Вказує, що у складних умовах збройної агресії основною метою діяльності відповідача є забезпечення безперебійного перевізного процесу, а не вдосконалення діяльності та процесів товариства.
В даній справі розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку на думку скаржника , не відповідає критеріям розумності, пропорційності та є несправедливим.

Відзив на апеляційну скаргу 

22 червня 2026 року до Черкаського апеляційного суду від Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України надійшло пояснення на апеляційну скаргу, в якій організація просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2026 року залишити без змін, вважаючи рішення суду першої інстанції цілком обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України в частині законності.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у відповідності до наказу №240-ос від 25.09.2024 про припинення трудового договору звільнена 22.09.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
У відповідності до протоколу комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру допомоги у зв`язку з виходом на пенсію Локомотивного депо ст. ім. Т.Шевченка від 25.09.2024 на дату виходу на пенсію стаж роботи ОСОБА_1 в залізничній галузі складає 39 років 3 місяці 24 дні.
Колективний договір між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011-2015 роки (колективний договір) встановлює положенням п. 4.17 право на отримання позивачем одноразової грошової допомоги в розмірі 10 середньомісячних заробітків з врахуванням підтвердженого стажу, що в сумі складає 10 2572,50 грн.
Пунктом 4.16 цього колективного договору встановлено право позивача на отримання впродовж року разової допомоги на оздоровлення в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, встановленого на дату звернення за допомогою. Дана обставина не оспорюється відповідачем, так як і період з 2022 по 2024 роки з визначенням загального розміру такої виплати в сумі 7 345,21 грн.
Додатком 13 до колективного договору встановлено право працівника на виплату грошової винагороди в розмірі посадового окладу в зв`язку з настанням ювілейної дати роботи на залізничному транспорті (25, 30, 40, 50 років) і за сумлінну роботу, багаторічну працю при наявності безперервного стажу в галузі. Належність права позивачу на таку виплату з нагоди 25 років роботи на транспорті в розмірі 5 492,57 грн.
Пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого рішенням правління від 26.06.2023, передбачено, що працівникам підрозділу можуть бути нараховані та виплачені одноразові заохочення до ювілейних дат працівників (50, 60, 70 років) залежно від стажу роботи в АТ «Укрзалізниця» та посадового окладу (тарифної складової), зокрема, у розмірі 100% окладу при стажу роботи понад 15 років. Належність права позивача на таку виплату в розмірі 5 492,57 грн до ювілейної дати 60 років відповідачем не оспорюється.
Згідно з витягом з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, ухвалено призупинити виплату працівникам інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (за винятком призначеної для лікування та на поховання).
Судом встановлено, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (п.1.1.4 протоколу №Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення належних виплат при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України). 
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди, зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Частиною 2 ст.97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст. 7 Закону України « Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і ін.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Встановивши, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (п.1.1.4 протоколу №Ц-54/31 Ком.т.) про призупинення належних виплат при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію і в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючого колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, а такі зміни мають вноситися лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом, а також врахувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23, якою залишено без змін рішення судів попередніх інстанції про визнання незаконним та скасування п. 1.1.4 протокольного рішення засідання Правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2026 №Ц-54/31 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102 572,5 грн, виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5 492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5 492,57 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7 345,21 грн.
В апеляційній скарзі відповідач не оскаржує визначені позивачем та задоволені судом розміри заохочувальних виплати, проте не погоджується із тим, що суд першої інстанції стягнув заохочувальні виплати до ювілейної дати 60 років та до ювілейної дати 25 років роботи, оскільки виплати є принципово різними за правовою природою, зазначивши, що виплати до ювілейної дати 60 років з дня народження, є правом, а не обов`язком роботодавця, а виплата до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті має заохочувальний характер та здійснюється за умови прийняття рішення комісії та видання відповідного наказу.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, виходить із наступного.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду (ч.1 ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди»).
Згідно п. 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Українська залізниця» , яке затверджене рішенням правління від 26.06.2023 (протоколом №Ц85-/39Ком.т) працівникам підрозділу можуть бути нараховані та виплачені одноразові заохочення до ювілейних дат працівників (50, 60, 70 років) залежно від стажу роботи в АТ «Укрзалізниця» та посадового окладу (тарифної складової) в таких розмірах: від 1до 5 років – 20%, від 5 до 10 років – 40%, від 10до 15 років -60% та понад 15% років 100%.
Стаж роботи визначається на підставі даних трудової книжки за методикою, передбаченою порядком визначення стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років.
Згідно протоколу комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру допомоги у зв`язку з виходом на пенсію локомотивне депо ст. ім. Т.Шевченка від 25.09.2024 вбачається, що стаж роботи у залізничній галузі ОСОБА_1 на дату виходу на пенсію складає 39 років 3 місяці 24 днів.
Із наведеного слідує, що позивач має право на виплату одноразового заохочення до ювілейної дати 60 років у розмірі 100%, і так як умовами Положення передбачено порядок і підстави таких нарахувань, перетворюючи їх на гарантовану складову заробітної плати (як додаткове заохочення), за умови, що працівник відповідає цим критеріям, суд першої інстанції правомірно задовольнив таку вимогу позивача.
Щодо заохочувальних виплат до ювілейної дати 25 років роботи, то колегія суддів виходить із того, що дана виплата передбачена ч. 2 п. 7.23 колективного договору і вона проводиться працівнику за добросовісну працю на залізничному транспорті у розмірі посадового окладу і є частиною структури заробітної плати.
Оскільки відповідач безпідставно, в односторонньому порядку призупинив виплату всіх заохочень та компенсаційних виплат, передбачених колективним договором, і на час розгляду даної справи дана обставина відпала, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог в цій частині.
Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неодноразового зазначення відповідачем, що у виплаті одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію позивачу не було відмовлено, така виплата була відтермінована, оскільки згідно з трудовим законодавством, будь-яке відтермінування виплат при звільненні є порушенням строків розрахунку. У матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивач був достовірно повідомлений про конкретну дату такої виплати, що позбавляє ці твердження юридичної сили.
Крім того, чинне трудове законодавство передбачає при звільненні працівника виплату всіх сум, що належали йому від підприємства, яка провадиться в день звільнення, а не з відтермінуванням.
Безпідставними є посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку лише до 85 % від заявленої суми, тоді як відповідач просив зменшити до 5%, вважаючи таке зменшення недостатнім та таким, що не відповідає критеріям, встановленим ВП ВС, по наступних підставах.
У даній справі ОСОБА_1 заявила вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах 6 місяців.
Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, щоВелика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 сформулювала правовий висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати та врахувавши заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку на 95%, висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України, викладені у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 та встановлені судом обставини, дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виходом позивача на пенсію до 85% , що становить 52 311 грн 90 коп. (61543,35 грн х 85%).
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення працівника провести з ним повний розрахунок та виплатити всі суми, що належать працівникові від підприємства.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а якщо працівник у день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічну позицію підтримано й у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, де зазначено, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум, однак, загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачка звільнилася 22.09.2024. Розмір невиплаченої при звільненні позивачки матеріальної допомоги становить 102 572,50 грн, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки становить 7 345,21 грн, заохочувальні виплати разом становлять 10 985,14 грн, які не були виплачені в повному обсязі і зважаючи, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за шість місяців становить 61 543,35 грн, колегія суддів вважає, що це не перевищує розмір заборгованості із невиплачених позивачу при звільненні всіх виплат, тому визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 85%, що становить 52 311,90 грн відповідає критерію співмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивачки та відповідача, а також справедливості та пропорційності.
Водночас вимога скаржника про зменшення суми стягнення на 95 % є необґрунтованою, непропорційною характеру порушення та фактично зводить нанівець саму компенсаційну природу відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції стягнув матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки, визнавши незаконним рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022, разом з тим не врахував, що позивач мала право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за кожен рік окремо, проте пропустила тримісячний строк звернення до суду, відхиляються колегією суддів, оскільки право на отримання зазначених виплат прямо передбачене положеннями Колективного договору, так згідно з пунктом 4.16. колективного договору працівникам по письмовій заяві надавати протягом року одноразову допомогу на оздоровлення, як правило при виході в чергову відпустку в розмірі не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу, установлених на дату звернення за допомогою і у відповідності до Додатку № 7 до колективного договору.
Згідно Додатку №7 до колективного договору одноразова допомога на оздоровлення виплачується один раз на рік, як правило, при наданні працівнику чергової відпуски ( п. 1); розрахунок суми на оздоровлення проводиться виходячи із тарифної ставки (посадового окладу) , установлених на дату звернення за допомогою або дату надання відпустки ( п. 4); розмір одноразової допомоги становить не менше 50 % місячної тарифної ставки (посадового окладу), але не більше місячної тарифної ставки (посадового окладу), розрахованого із розрахунку середньорічної норми робочого часу ( п. 5).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач подавала відповідачу заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення в зв`язку з щорічною відпусткою від 03.04.2023 та від 19.04.2024 ( а.с. 81-82), проте матеріали справи не містять доказів виплати вказаної матеріальної допомоги.
Відповідно до протоколу правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 Ком.т. керівництвом АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення щодо призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (окрім матеріальної допомоги на лікування та на поховання).
Рішенням правління (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024) були поновлені виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/ будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості.
Відповідно до листа члена правління АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнилася 22.09.2024, у зв`язку з чим норми, обмежуючі виплату вказаних видів матеріальної допомоги, до неї не застосовуються.
Встановивши, що матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2024 роки не виплачувалась позивачу у зв`язку з прийнятим відповідачем рішення про призупинення вказаних виплат, та врахувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 , якою залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачкою встановленого ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку більше ніж на рік при відсутності підстав для його поновлення відповідно до ст. 234 КЗпП України, колегія суддів виходить із наступного.
Частинами 1,2 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що відбулося шляхом вручення повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні (письмового документа, у якому детально зазначено вказані суми). Отже, саме дата вручення позивачу зазначеного документа є подією, з якою пов`язується початок перебігу строку звернення до суду.
У трудових спорах має застосовуватися добросовісність обох сторін (див.: постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 910/17459/20), а суд застосовує правові норми, у тому числі норми трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості (див.: пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22)), і судовий розгляд має бути справедливим (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22), а також результат тлумачення норм має бути розумним (див.: пункти 42-44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), пункт 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, (провадження № 12-33гс22)).
Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19).
Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 947/16805/20 (провадження № 61-11817св23) вказував, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 607/10843/22 (провадження № 61-14209св23).
Із матеріалів справи вбачається, що копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримала 27.09.2024 і цього ж дня отримала повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні.
Водночас ні заказ про звільнення, ні повідомлення про нараховані та виплачені працівникові при звільненні суми не містили належних до виплат матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат в розмірі 102 572,5 грн, виплати до ювілейної дати 25 років роботи на залізничному транспорті в розмірі 5 492,57 грн, ювілейної дати (60 років) з дня народження в розмірі 5 492,57 грн та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 7 345,21 грн.
Про вказані виплати позивачу стало відомо лише після прийняття Верховним Судом постанови 05 лютого 2025 року у справі № 11/7338/23, згідно якої визнано незаконним та скасовано п.1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31 в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що з 05.02.2025 відпала правова підстава для відповідача не нараховувати та не виплачувати вказані суми належних матеріальних допомог позивачу, а позивач в свою чергу дізнався про незаконність дій щодо призупинення таких виплат та порушення внаслідок цього його права, а також врахувавши практику ЄСПЛ, та встановлення обставин саме цієї конкретної справи, обмеження працівника в праві не лише ініціювати провадження (хоча положення ст. 233 та 234 КЗпПУ є нормами не процесуального, а матеріального права), але й право розраховувати на «розгляд» спору судом з перспективою отримати можливість ефективної реалізації права на майно (належної матеріальної допомоги), на яке позивач за численні роки сумлінної роботи (більше 39 років) «законно сподівався», продовжуючи це робити протягом часу незаконного призупинення вказаних виплат та повідомлень про виконання графіків таких виплат, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання позивача про поновлення тримісячного строку звернення до суду з моменту визнання незаконним та скасування пункту 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31, за час дії якого всі належні виплати працівникові було призупинено та не відображено в наказі (розпорядженні) про звільнення та письмовому повідомленні про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.
Колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду із даним позовом та порушення судом першої інстанції норм процесуального права : не застосування наслідків пропуску строку звернення до суду відповідно ст. 233 КЗпП України.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постанові Кропивницького апеляційного суду від 07.05.2026 у справі № 396/2593/25, не приймаються апеляційним судом, оскільки при вирішенні спору суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідно норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Козятинського Олега Миколайовича – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Одеська дорожна організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію у розмірі десяти середніх заробітних плат, виплати до ювілейної дати роботи на залізничному транспорті, ювілейної дати (60 років) з дня народження, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Л.І. Василенко 

Ю.В. Сіренко