ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 684/252/25
провадження № 61-1910св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Хмельницькому, Хмельницька обласна прокуратура, Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (далі - ТУ ДБР), Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області(далі - ГУ ДКСУ у Хмельницькій області), про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями.

Позовну заяву мотивував тим, що ТУ ДБР здійснювало досудове розслідування кримінального провадження № 62022240010000090, в якому 22 серпня 2022 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України (далі -КК України).

За наслідками судового розгляду вказаного кримінального провадження вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2023 року у справі № 684/453/22, який набрав законної сили 19 березня 2024 року, його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 263 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

У межах цього кримінального провадження щодо нього було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади начальника сектору поліцейської діяльності №1 відділу поліції №1 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУНП в Хмельницькій області) у період з серпня 2022 року до лютого 2023 року.

Переконував, що у зв`язку з незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, які полягають у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, йому завдано моральної та майнової шкоди.

Зазначав, що завдану моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях внаслідок незаконного кримінального переслідування, перебування протягом 18 місяців 21 дня (570 днів) під слідством та судом, відсторонення від посади (171 день), він оцінив у 489 600,00 грн.

Вказував на те, що майнова шкода полягає у втраченому доході (заробітку) у вигляді додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету міністрів України (далі - КМУ) від 28 лютого 2022 року № 168, яка не була йому виплачена протягом 11 місяців за час відсторонення від посади, загальний розмір якої становить 33 0000,00 грн. 

З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України 489 600,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 330 000,00 грн втраченого середнього заробітку та 35 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року у складі судді Волошина Р. Р. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 392 000,00 грн, в рахунок відшкодування втраченого заробітку 99 000,00 грн та 20 965,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а всього 511 965,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 19 місяців, а також 5,5 місяців був відсторонений від посади, внаслідок чого недоотримав 99 000,00 грн додаткової винагороди, тому такі кошти підлягають відшкодуванню позивачу.

Також врахувавши конкретні обставини справи, характер й обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх наслідки та інший негативний вплив внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, репутаційні втрати, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках із членами сім`ї, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд першої інстанції визначив грошовий еквівалент заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 392 000,00 грн.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції не знайшов підстав для зменшення їх розміру, зазначивши, що відповідачі не довели неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а лише заявили про це. Натомість суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення витрат на правову допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року апеляційні скарги Хмельницької обласної прокуратури та ТУ ДБР задоволено частково. Апеляційну скаргу ГУ ДКСУ у Хмельницькій області, залишено без задоволення. Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 2 440,00 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції. В решті вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позивач набув право на відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з постановленням щодо нього виправдувального вироку, який набрав законної сили. Моральна шкода у справах цієї категорії відшкодовується саме за незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності з урахуванням ступеня обмеження її прав та негативних наслідків такого переслідування, а не за кожну окрему процесуальну дію чи захід забезпечення кримінального провадження. Позивач перебував під слідством і судом з 22 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року, тобто 576 днів (1 рік 6 місяців 27 днів), тому гарантований йому законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за цей період становить 150 967,74 грн.

Водночас, врахувавши тривалість незаконного кримінального переслідування, характер і обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті та суспільних відносинах, зниження його престижу і репутації як працівника правоохоронного органу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, апеляційний суд дійшов висновку, що розумним, достатнім і справедливим розміром компенсації позивачу моральної шкоди є 200 000,00 грн. Натомість, суд першої інстанції неправильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди позивача, оскільки фактично окремо врахував застосовані до позивача процесуальні заходи забезпечення кримінального провадження як самостійну підставу для збільшення розміру відшкодування. 

Також апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу втраченого заробітку, оскільки додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 168, є компенсаційною виплатою, не має регулярного характеру та не підлягає врахуванню при обчисленні середнього заробітку. За період відсторонення від посади позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, а проведений ним розрахунок середнього заробітку не відповідає встановленому законодавством порядку його обчислення.

Крім того, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що суд не пов`язаний умовами договору між адвокатом і клієнтом, а повинен оцінити фактичність, необхідність і співмірність понесених витрат з урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи та часу. Тому зважаючи на складність цієї справи, а саме, предмет доказування в цій справі, складність застосування норм права, складення позовної заяви загальним обсягом 13 сторінок, інших процесуальних документів, зокрема, відповідей на відзиви відповідачів, участі адвоката в судових засіданнях 09 вересня 2025 року, тривалістю 01 год 06 хв, 22 вересня 2025 року, тривалістю 02 год 40 хв., розмір правничої допомоги, заявленої позивачем до відшкодування є завищеним, не є розумним та справедливим, не відповідає складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг та підлягає зменшенню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи 

16 лютого 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати і залишити в силі рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 вересня 2025 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, від 22 лютого 2023 року у справі № 610/381/19 та інших постановах (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції;

- необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, не врахувавши характер та глибину моральних страждань заявника, яких він зазнав унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності;

- не звернув увагу на втрату заявником професійної репутації та авторитету, неможливість подальшого кар`єрного зростання, переведення до іншого підрозділу поліції, погіршення сімейних відносин, розірвання шлюбу, погіршення стану здоров`я, необхідність брати участь у численних процесуальних діях та судових засіданнях; 

- безпідставно відмовив у стягненні на користь заявника іншого грошового доходу - додаткової винагороди на підставі постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168, оскільки саме незаконне відсторонення заявника від посади у зв`язку з кримінальним переслідуванням стало причиною невидання наказу про виплату йому такої винагороди;
- необґрунтовано зменшив розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із фактично сплачених 35 000,00 грн до 10 000,00 грн та присудив до відшкодування лише 2 440,00 грн, неправильно застосувавши положення статті 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат;

- не надав належної оцінки всім доводам та аргументам заявника тощо.

17 лютого 2026 року ТУ ДБР, в інтересах якого діє представник Балюк Д. О., через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржуване судове рішення, шляхом викладення її резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 150 967,74 грн», а також змінити розподіл судових витрат.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 759/3132/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 466/2801/20, від 18 жовтня 2023 року у справі № 646/7576/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно перевищив гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди майже на 50 000,00 грн, що призводить до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави та суперечить принципам розумності, справедливості й співмірності;

- залишив поза увагою відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів погіршення стану здоров`я позивача, погіршення його сімейних стосунків, формування недовіри з родичами чи принизливого ставлення оточуючих;

- не врахував, що в умовах воєнного стану та колосальних фінансових збитків держави фінансування сектору безпеки і оборони має визначальне значення, а обов`язок держави відшкодовувати моральну шкоду у невиправдано великому розмірі не може стояти вище від обов`язку захисту незалежності й суверенітету тощо.

Крім того, у касаційній скарзі заявник просить зупинити виконання оскаржуваної постанови Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.

17 лютого 2026 року ТУ ДБР, в інтересах якого діє представник Балюк Д. О., через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів цієї касаційної скарги, а також просило задовольнити вимоги власної касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 лютого 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року передано на розгляд судді- доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17 лютого 2026 року касаційну скаргу ТУ ДБР на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Старосинявського районного суду Хмельницької області матеріали справи № 684/252/25; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Крім того, ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТУ ДБР з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У березні 2026 року матеріали справи № 684/252/25 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзивів, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що ТУ ДБР, розташоване у місті Хмельницькому, здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 62022240010000090, в якому 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося Хмельницькою обласною прокуратурою.

23 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 686/8972/22 щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 21 жовтня 2022 року та покладено наступні обов`язки: 

- прибувати до слідчого, прокурора, суду за кожною вимогою; 

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи; 

- утриматися від спілкування з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , не інакше як у присутності слідчого, прокурора, судді; 

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 

- здати на зберігання відповідному державному органу свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд за межі України.

14 жовтня 2022 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/8972/22 продовжено в межах строку досудового розслідування, до 11 грудня 2022 року включно, строк дії покладених на підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України ОСОБА_1 обов`язків, визначених ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 серпня 2022 року при застосуванні запобіжного заходу - особистого зобов`язання.

26 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/8972/22 застосовано захід забезпечення у кримінальному провадженні - відсторонення від посади начальника сектору поліцейської діяльності № 1 відділу поліції № 1 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області, на строк до 25 жовтня 2022 року включно.

14 жовтня 2022 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/8972/22 продовжено строк відсторонення підозрюваного ОСОБА_1 від займаної посади начальника сектору поліцейської діяльності № 1 відділу поліції № 1 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області до 11 грудня 2022 року включно. 

Вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2023 року у справі № 684/453/22 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 263 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року вирок Старосинявського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2023 року у справі № 684/453/22 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 грудня 2024 ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року у справі № 684/453/22 щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Зміст роздруківки публікації «На Хмельниччині судять начальника одного із відділень поліції» інформаційного порталу ДК Захід в мережі Інтернет, свідчить про те, що мова йде про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , до тексту додано його фотозображення.

Згідно з медичними виписками позивач проходив лікування у період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

У довідці від 15 квітня 2025 року № 129 про грошове забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби в ГУНП в Хмельницькій області зазначено, що позивач отримав додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 в розмірі 30 000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць з березня до липня 2022 року. У серпні 2022 року та з серпня 2023 року він отримав 9 000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що з моменту повідомлення позивачу ОСОБА_1 про підозру 22 серпня 2022 року і до 19 березня 2024 року, тобто до постановлення Хмельницьким апеляційним судом ухвали про залишення без змін вироку Старосинявського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2023 року у справі № 684/453/22, яким ОСОБА_1 було виправдано, минуло 576 днів (1 рік, 6 місяців, 27 днів).

Правове обґрунтування 

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. 

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закону України № 266/94-ВР) та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. 

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі статтею 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).

Визначений розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути в будь-якому разі мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2025 року у справі №454/1436/24).

У випадку постановлення судом виправдувального вироку розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом саме за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності (з урахуванням, зокрема, ступеню обмежень прав заявника, що призвели до негативних для нього наслідків), а не за окремо вчинену у межах досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження процесуальну (слідчу) дію, що обмежувала права заявника, чи окремо застосований захід забезпечення кримінального провадження.

Відшкодуванню на користь позивача у цій справі підлягає моральна шкода, завдана внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності протягом відповідного періоду часу, під час якого до позивача застосовувалися заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема затримання, тимчасове вилучення майна, відсторонення від посади, запобіжний захід, а також проводився обшук.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 березня 2023 року у справі № 610/381/19, від 17 січня 2024 року у справі №646/337/21.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону України № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій із заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється в порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року, № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення).

Зазначені правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 та від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16.

Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з пунктом 9 Положення середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: для робітників і службовців у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100». 

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У пункті 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленням з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до підпунктів «б», «е» пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) та компенсаційні виплати, а також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абзац 19 пункту 4 Порядку № 100).

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, у пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 грн щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Аналіз наведених правових норм свідчить, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена постановою № 168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої обмежена строком дії воєнного стану в Україні.

При цьому, правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни, яка не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 січня 2025 року у справі № 460/2645/24.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач набув право на відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з постановленням щодо нього виправдувального вироку, який набрав законної сили. Моральна шкода у справах цієї категорії відшкодовується саме за незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності з урахуванням ступеня обмеження її прав та негативних наслідків такого переслідування, а не за кожну окрему процесуальну дію чи захід забезпечення кримінального провадження. Позивач перебував під слідством і судом з 22 серпня 2022 року до 19 березня 2024 року, тобто 576 днів (1 рік 6 місяців 27 днів), тому гарантований йому законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за цей період становить 150 967,74 грн.

Водночас, врахувавши тривалість незаконного кримінального переслідування, характер і обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті та суспільних відносинах, зниження його престижу і репутації як працівника правоохоронного органу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що розумним, достатнім і справедливим розміром компенсації позивачу моральної шкоди є 200 000,00 грн. 

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу втраченого заробітку, оскільки додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 168, є компенсаційною виплатою, не має регулярного характеру та не підлягає врахуванню при обчисленні середнього заробітку. За період відсторонення від посади позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, а проведений ним розрахунок середнього заробітку не відповідає встановленому законодавством порядку його обчислення.

Крім того, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що зважаючи на складність цієї справи, обсяг наданих позивачу адвокатом послуг та їх тривалість, часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням засад розумності і справедливості, на користь позивача підлягає стягненню відшкодуванню витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у зменшеному розмірі 2 440,00 грн. 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, не врахувавши характер та глибину моральних страждань, яких він зазнав унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, а також доводи про те, що суд не звернув увагу на втрату заявником професійної репутації та авторитету, неможливість подальшого кар`єрного зростання, переведення до іншого підрозділу поліції, погіршення сімейних відносин, розірвання шлюбу, погіршення стану здоров`я, необхідність брати участь у численних процесуальних діях та судових засіданнях; є безпідставними, оскільки у цій справі апеляційний суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, врахував характер і тривалість незаконного кримінального переслідування позивача, його вплив на особисте життя позивача, його психоемоційний стан, здоров`я та соціальні зв`язки, а також інші встановлені у справі обставини та, керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визначення іншого, ніж суд першої інстанції, розміру компенсації. 

Водночас саме по собі посилання на неврахування окремих аспектів завдання позивачу моральної шкоди не свідчить неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, оскільки зводиться до незгоди заявника з наданою судом оцінкою доказів, визначеним ним розміром відшкодування моральної шкоди та необхідністю встановлення нових обставин справи. Натомість, Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та встановлювати нові обставини справи, які не були встановлені раніше.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у стягненні на користь заявника іншого грошового доходу - додаткової винагороди на підставі постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168, є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд у цій справі правильно виходив із того, що така додаткова винагорода не є гарантованою складовою заробітної плати позивача, яка підлягає безумовному відшкодуванню відповідно до Закону України № 266/94-ВР. Право на її отримання пов`язане з виконанням поліцейським службових обов`язків в умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, та реалізується на підставі відповідного наказу уповноваженої посадової особи. 

Таким чином, сама лише обставина незаконного відсторонення позивача від посади не свідчить про виникнення у нього безумовного права на отримання такої винагороди, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для її стягнення. 

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд необґрунтовано зменшив розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із фактично сплачених 35 000,00 грн до 10 000,00 грн та присудив до відшкодування лише 2 440,00 грн, неправильно застосувавши положення статті 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат, є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У цій справі апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції - 35 000,00 грн не відповідає критеріям співмірності та розумності, у зв`язку з чим визначив обґрунтований розмір таких витрат у сумі 10 000,00 грн, після чого здійснив їх розподіл пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України.

Отже, присудження позивачу до відшкодування 2 440,00 грн витрат на професійну правничу допомогу є наслідком правильного застосування судом апеляційної інстанції у цій справі встановлених процесуальним законом правил розподілу судових витрат.

Посилання у касаційних скаргах ОСОБА_1 та ТУ ДБРпро те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16 та постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 610/381/19 є безпідставними, оскільки зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду свідчить про протилежне. 

Апеляційний суд прямо послався на зазначені постанови Великої Палати Верховного Суду та врахував викладені в них правові висновки щодо принципу повного відшкодування шкоди, критеріїв визначення розміру моральної шкоди, а також необхідності виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Саме на підставі цих правових висновків, а також установлених у справі обставин апеляційний суд здійснив оцінку характеру і тривалості моральних страждань позивача, тривалості його незаконного перебування під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у його життєвих та суспільних відносинах, зниження престижу і репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, після чого визначив розмір належного відшкодування моральної шкоди. 

Отже, наведені заявниками постанови Великої Палати Верховного Суду були не лише враховані апеляційним судом, а й покладені в основу його висновків при вирішенні спору.

Посилання у касаційній скарзі ТУ ДБР на те, що апеляційний суд безпідставно перевищив гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди майже на 50 000,00 грн, що призводить до збагачення позивача за рахунок держави та суперечить принципам розумності, справедливості й співмірності, Верховний Суд відхиляє, оскільки Закон України № 266/94-ВР визначає лише мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди, та не обмежує суд у визначенні більшого розміру компенсації за наявності відповідних обставин справи. 

У цій справі апеляційний суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди для позивача у сумі 200 000,00 грн, врахував встановлені обставини та навів належні мотиви такого висновку. 

Водночас Верховний Суд наголошує, що саме по собі перевищення мінімального розміру компенсації моральної шкоди для позивача, який незаконно перебував під слідством і судом у зв`язку з кримінальним переслідуванням, не може свідчити про його безпідставне збагачення, оскільки така компенсація має на меті забезпечити належне відшкодування завданої моральної шкоди з урахуванням індивідуальних обставин справи та не спрямована на поставлення особи у більш вигідне майнове становище, ніж те, у якому вона перебувала до порушення її прав.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та ТУ ДБР, про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, від 19 лютого 2025 року у справі № 759/3132/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 466/2801/20, від 18 жовтня 2023 року у справі № 646/7576/20 є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. 

Аргументи касаційної скарги ТУ ДБР про те, що апеляційний суд не врахував відсутність у матеріалах справи доказів погіршення стану здоров`я позивача, сімейних стосунків, ставлення до нього родичів чи оточуючих, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі апеляційний суд визначав розмір компенсації не з огляду на підтвердження кожного окремого наслідку кримінального переслідування, а виходячи із загальної оцінки характеру порушення прав позивача та негативних наслідків незаконного перебування під слідством і судом. Такий підхід відповідає правовій природі відшкодування моральної шкоди, яка має компенсувати сукупність немайнових втрат особи, а не окремі документально підтверджені прояви таких втрат. 

Посилання у касаційній скарзі  ОСОБА_1 на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки всім доводам та аргументам заявника є безпідставними, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги ТУ ДБР про те, що апеляційний суд не врахував, що в умовах воєнного стану та значних фінансових збитків держави фінансування сектору безпеки і оборони має визначальне значення, а обов`язок держави відшкодовувати моральну шкоду у невиправдано великому розмірі не може стояти вище від обов`язку захисту незалежності й суверенітету, Верховний Суд відхиляє, оскільки стаття 56 Конституції України та положення Закону України № 266/94-ВР передбачають право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, а наведені заявником обставини не є передбаченою законом підставою для зменшення розміру такої компенсації. Визначення розміру відшкодування у цій справі здійснено апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин справи та критеріїв розумності, виваженості й справедливості, а тому не може розглядатися як покладення на державу невиправданого фінансового тягаря чи порушення балансу між приватним і публічним інтересом.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. 

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Тож, наведені в касаційних скаргах доводи у свій сукупності не спростовують правильність висновків апеляційного суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скаргипідлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому залишити без задоволення. 

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник