ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 липня 2026 року

м. Київ
справа № 158/3674/24
провадження № 61-4763св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Ківерцівська міська рада Волинської області,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - керівник Луцької окружної прокуратури Гладій О. В., який діє в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радюк Зої Олександрівни, на постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киця С. І., Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ківерцівської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 мала сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 11 липня 2024 року, складеного комісією Ківерцівської міської ради, ОСОБА_1 з грудня 2016 року проживала спільно з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю більше п`яти років за адресою: АДРЕСА_1 . 
На момент пред`явлення цього позову вона ( ОСОБА_1 ) продовжила проживати за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги.
Будучи спадкоємцем четвертої черги за законом, вона звернулася до приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н. В. (далі - приватний нотаріус Кузьміч Н. В.), однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 серпня 2024 року № 153/02-31 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт її спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 , а також відсутністю документів, що підтверджують право власності померлої на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного та посилаючись на положення статті 1264 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з ОСОБА_2 з грудня 2016 року до дня смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року, ухваленим у складі судді Костюкевич О. К., позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2016 року до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю зазначеного факту наданими позивачкою доказами, зокрема актом обстеження житлово-побутових умов від 11 липня 2024 року, складеним комісією Ківерцівської міської ради, документами, що свідчать про організацію позивачкою поховання  ОСОБА_2 . 
ОСОБА_1 продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги.
Оскільки факт спільного проживання  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини після смерті останньої знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, тому для цілей, визначених положеннями статті 1264 ЦК України, позов підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з указаним рішенням суду, керівник Луцької окружної прокуратури Гладій О. В., який діє в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, подав на нього апеляційну скаргу.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 21 січня 2026 рокупоновлено керівнику Луцької окружної прокуратури Гладію О. В., який діє в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, строк на оскарження рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року у цій справі. Відкрито апеляційне провадження у справі.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що апеляційна скарга подана після закінчення встановленого статтею 354 ЦПК України строку на апеляційне оскарження, однак враховуючи поважність причин його пропуску та звернення заявника із клопотанням про його поновлення, наявні підстави для поновлення строку апеляційного оскарження та відкриття апеляційного провадження у даній справі.
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 року апеляційну скаргу керівника Луцької окружної прокуратури Гладія О. В., який діє в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, задоволено. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачка не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, наявності між ними взаємних прав і обов`язків, ведення вказаними особами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат та інше.
До 10 березня 2021 року ОСОБА_2 проживала разом зі своїм сином ОСОБА_3 .
Та обставина, що ОСОБА_1 , яка була сусідкою померлої ОСОБА_2 , надавала допомогу останній за її життя як особі похилого віку та брала участь у її похованні, ніяк не підтверджує факт проживання однією сім`єю. Місцем реєстрації позивачки є інша адреса, а не адреса проживання ОСОБА_2 .
Прокурор навів належне обґрунтування для звернення до суду в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, яка є компетентним органом у спірних правовідносинах, однак не виконує покладених на нього законом функцій. Зокрема, вказано, що оскаржуване рішення суду унеможливлює визнання спадкового майна об`єктом відумерлої спадщини та порушує інтереси територіальної громади.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
07 квітня 2026 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Радюк З. О., подала касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Ківерцівського районного суду Волинської області цивільну справу № 158/3647/24.
06 травня 2026 року матеріали цивільної справи № 158/3647/24 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Радюк З. О., просить постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 року скасувати, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року залишити без змін. Також, у порядку частини другої статті 406 ЦПК України, наводить свої обґрунтування щодо необхідності скасування ухвали Волинського апеляційного суду від 21 січня 2026 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц; постановах Верховного Суду від: 16 січня 2018 року у справі № 640/10329/16-ц, 07 лютого 2018 року у справі № 127/1765/16-ц, 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18, 25 березня 2020 року у справі № 219/10482/16, 05 квітня 2023 року у справі № 761/14537/15, 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19, 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21, 18 серпня 2023 року у справі № 200/15210/18, 06 березня 2024 року у справі № 190/1031/22, 29 травня 2024 року у справі № 171/2012/21, 24 грудня 2024 року у справі № 198/236/21, 29 січня 2025 року у справі № 646/5897/24, 30 квітня 2025 року у справі № 2-562/2005, 04 червня 2025 року у справі № 185/4328/23, 24 вересня 2025 року у справі № 174/803/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник указує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що про наявність спірного рішення прокурору стало відомо задовго до звернення до Ківерцівської міської ради та Ківерцівського районного суду Волинської області.
Відповідачем у цивільній справі № 158/3647/24 є саме Ківерцівська міська рада Волинської області, а не Луцька окружна прокуратура Волинської області.
З моменту відкриття спадщини територіальна громада (відповідний орган місцевого самоврядування) не має і навіть не може мати жодного інтересу щодо спадщини, який би міг зумовити спір про право.
Ківерцівська міська рада як відповідач висловила свою позицію у справі шляхом подання клопотання про розгляд справи без її участі та вирішення спору на розсуд суду, а згодом і отримання копії рішення Ківерцівського районного суду, яке не було оскаржене та набрало законної сили 31 березня 2025 року, чим реалізувала своє процесуальне право, в тому числі в питанні апеляційного оскарження ухваленого рішення.
Ківерцівська міська рада апеляційну скаргу прокурора не підтримала та подала до Волинського апеляційного суду клопотання про розгляд страви без участі їх представника та просила справу вирішувати на розсуд суду.
Поновлюючи керівнику Луцької окружної прокуратури Волинської області строк на апеляційне оскарження рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року та відкриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції безпідставно вважав поважними наведені прокурором підстави для подання апеляційної скарги майже через рік після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Для прокурора як представника держави в особі органу місцевого самоврядування перебіг строку на апеляційне оскарження рішення суду розпочався з дати отримання судового рішення органом місцевого самоврядування (відповідача в справі), а не з часу виявлення ним оскарженого рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції належно не оцінив зазначені прокурором причини значного пропуску строку на апеляційне оскарження, не встановив, коли Ківерцівська міська рада отримала повний текст рішення суду, та не мотивував поновлення керівнику Луцької окружної прокуратури Волинської області, який діяв в інтересах учасника справи - Ківерцівської міської ради, строку на апеляційне оскарження. Суд апеляційної інстанції зробив немотивований висновок про поновлення прокурору строку на апеляційне оскарження, чим порушив гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Прокурором належним чином не обгрунтовано підстав, передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», для звернення з апеляційною скаргою на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року у справі № 158/3647/24, відповідно Волинським апеляційним судом безпідставно відкрито провадження у справі.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 13 травня 2026 року, заступник керівника Луцької окружної прокуратури Мацюк С. Я., який діє в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, заперечував проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Радюк З. О., просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 року - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 від 11 січня 2024 року (а. с. 6).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 22 травня 1979 року, актом приймання в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Ківерцівської міської ради Волинської області від 02 лютого 1989 року № 398, свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Ківерцівською державною нотаріальною конторою 01 березня 2001 року за реєстровим № 2-312, та земельна ділянка для обслуговування житлових і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства площею 0.075 га, що знаходиться за тією самою адресою та підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ВЛ № 011042 від 03 квітня 1996 року (а. с. 9-14).
ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Кузьміч Н. В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою від 06 серпня 2024 року № 153/02-31 їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт спільного проживання спадкодавця ОСОБА_2 та спадкоємця ОСОБА_1 , а також відсутністю документів, що підтверджують право власності померлої на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 22).
25 листопада 2025 року Луцькою окружною прокуратурою з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави шляхом перегляду рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року направлено Ківерцівській міській раді лист з пропозицією надати інформацію про наміри міської ради щодо оскарження вказаного рішення суду, а також висловити позицію щодо обставин порушення прав громади у зв`язку з цим.
Листом від 02 грудня 2025 року Ківерцівська міська рада повідомила Луцьку окружну прокуратуру про те, що не заперечує щодо звернення останньої до суду в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради та оскарження в апеляційному порядку рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року у справі № 158/3647/24.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Радюк З. О., на постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 року зводяться до ненадання апеляційним судом належної правової оцінки зібраним у справі доказам та безпідставності відкриття судом апеляційної інстанції апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою керівника Луцької окружної прокуратури Гладія О. В., який діє в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, керівник Луцької окружної прокуратури Гладій О. В. посилався на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції унеможливить визнання спадщини після смерті ОСОБА_2 відумерлою та передання спадкового майна Ківерцівській територіальній громаді, оскільки після смерті ОСОБА_2 спадкоємців за заповітом чи за законом, які б прийняли спадщину, немає.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Однак положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265 ЦК України).
Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Отже, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або фактуспільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.
Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Тому у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.
Зокрема, у частинах першій та другій статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна (частина третя статті 1277 ЦК України).
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.
Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).
Відповідно до положень глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб.
За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Процесуальний порядок провадження в цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти російської федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти російської федерації»).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначенізаконом.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.
Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначаєтьсясудом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.
У вищевказаній постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
У справі, яка переглядається, в апеляційній скарзі прокурор навів належне обґрунтування для звернення до суду в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради. Так, він вказав, що саме цей орган є компетентним у спірних правовідносинах, однак не виконує покладених на нього законом функцій, зокрема вказав, що оскаржуване рішення суду першої інстанції унеможливлює визнання спадкового майна об`єктом відумерлої спадщини та порушує інтереси територіальної громади, тоді як саме Ківерцівська міська рада з метою забезпечення інтересів територіальної громади повинна була оскаржити рішення місцевого суду від 26 лютого 2025 року та у подальшому подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Прокурор посилався на те, що бездіяльність Ківерцівської міської ради полягає у невжитті заходів претензійно-позовної роботи, спрямованих на усунення порушень цивільного законодавства України.
25 листопада 2025 року Луцькою окружною прокуратурою з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави шляхом перегляду рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року направлено Ківерцівській міській раді лист з пропозицією надати інформацію про наміри міської ради щодо оскарження вказаного рішення суду, а також висловити позицію щодо обставин порушення прав громади у зв`язку з цим.
Листом від 02 грудня 2025 року Ківерцівська міська рада повідомила Луцьку окружну прокуратуру про те, що не заперечує щодо звернення останньої до суду в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради та оскарження в апеляційному порядку рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 лютого 2025 року у справі № 158/3647/24.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» 05 січня 2026 року Луцькою окружною прокуратурою письмово повідомлено Ківерцівську міську раду про намір звернутися до суду з апеляційною скаргою з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а також про можливість оскаржити до суду наявність підстав для представництва Луцькою окружною прокуратурою інтересів Ківерцівської міської ради.
Відповідь Ківерцівської міської ради до прокуратури не надійшла.
Враховуючи викладене, оскільки прокурор належним чином обґрунтував підстави для здійснення представництва інтересів Ківерцівської міської ради в суді, то доводи касаційної скарги про те, що апеляційну скаргу подано неуповноваженою особою є безпідставними.
За вимогами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 2 частини першої, пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
Згідно з Рекомендаціями № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибирати з кількох юридично доступних рішень те, яке буде більш прийнятним. Відтак дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
На підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду керівник Луцької окружної прокуратури посилався на наведені вище обставини невжиття Ківерцівською міською радою ефективних заходів на захист порушених прав та інтересів територіальної громади, відсутність інформації про розгляд цієї справи, та необхідність встановлення наявності підстав щодо звернення прокурора з апеляційною скаргою у встановленому законом порядку.
Суд апеляційної інстанції врахував наявність клопотання Луцької окружної прокуратури про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, визнав викладені у ньому причини пропуску такого строку поважними.
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив Луцькій окружній прокуратурі строк на подання апеляційної скарги, є необґрунтованими.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності позивачкою обставин її спільного проживання з  ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті останньої.
Незгода заявниці з постановою апеляційного суду ґрунтується на необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суд зробив обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами.
Посилання заявниці на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду, зроблені за наслідками як розгляду справи по суті, так і щодо питання наявності у Луцької окружної прокуратури повноважень на подання апеляційної скарги в інтересах держави в особі Ківерцівської міської ради, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радюк Зої Олександрівни, залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник