ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1299/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/1305/25 Категорія: 305010000 | Коцюбинська Ю.Д.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Фетісова Т. Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач | Фетісова Т. Л.
судді секретар | Сіренко Ю.В., Новіков О. М. Івануса А.Д.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коваленка Сергія Васильовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 09.01.2026 (суддя в суді першої інстанції Коцюбинська Ю. Д.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості,

в с т а н о в и в :

у вересні 2025 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка складається з 3 % річних від простроченої суми за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 в сумі 2 492,44 доларів США та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 29.01.2008 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CSG0GA0000000115, згідно якого відповідач отримала кредит в сумі 10 825 доларів США терміном до 29.01.2013.
Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконувала належним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 22.10.2014 становила 29 731,97 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитним договором – 8 030,57 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом – 1 945,47 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом – 56,86 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань – 18 264,88 доларів США, штрафу (фіксована частина) – 19,31 доларів США, штрафу (процентна складова) – 1 414,89 доларів США.
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015 з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість в сумі 16 960,11 доларів США. Рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили і до цього часу відповідачем не виконане.
У зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме непогашення заборгованості згідно з рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015, відповідач має заборгованість з 3 % річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, яка становить 2 492,44 доларів США, яку позивач просить стягнути в судовому порядку для забезпечення захисту порушення своїх прав.
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 09.01.2026 позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № CSG0GA0000000115 від 14.07.2008, яка складається із 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 в сумі 2 492,44 доларів США та судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.
Рішення суду обґрунтовано тим, що рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Позивач у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України має право на стягнення в примусовому порядку з боржника 3 % річних від простроченої суми заборгованості внаслідок невиконання рішення суду, тому вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними. Наданий розрахунок 3 % річних перевірений судом та визнаний правильним.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Коваленко С. В. скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 09.01.2026 як незаконне та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що строк виконання рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015, яке набрало законної сили 05.05.2015 був чинний з 05.05.2015 до 06.05.2018 і після 06.05.2018 – сплив.
Судом виконавчий лист у справі був виданий 21.10.2021.
Скаржник вважає, що у встановлені законодавством строки, позивач не проявив належної обачності та розумної зацікавленості в реалізації свого права на примусове виконання рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015, а також не скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено кредит до запровадження відповідного мораторію. ОСОБА_1 не має будь-яких можливостей виконати рішення суду, а задоволення вимог позивача про стягнення 3 % річних надало кредитору безпідставну можливість для стягнення сум за акцесорними зобов`язаннями до основного зобов`язання, яке вже не може бути виконане в примусовому порядку чим безпідставно допущено дисбаланс прав та інтересів кредитора та боржника. 
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від АТ КБ «Приватбанк» вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду. Зазначено, що у даній справі Банк володіє чинним виконавчим листом (виданим 21.10.2021), боржник знаючи про наявність рішення 2015 року, протягом 11 років свідомо ухиляється від виконання обов`язку. ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів, що борг погашено, тому прострочення є триваючим, а спроба уникнути матеріальної відповідальності за ст. 625 ЦК України є проявом недобросовісності.
Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що 29.01.2008 між АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CSG0GA0000000115, відповідно до якого відповідач отримала в кредит 10 825 доларів США на термін до 29.01.2013.
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015 у цивільній справі № 693/1921/14-ц позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 16 960,11 доларів США.
Рішення суду набрало законної сили та на даний час не виконано.
Згідно з розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором № CSG0GA0000000115 від 14.07.2008, згідно якого нараховуються 3 % річних становить 16 960,11 доларів США. Розрахунок 3 % річних здійснено за формулою: Сума санкції = С х 3 Д : 365 : 100, де С – сума заборгованості, Д – кількість днів прострочення.
Періоди прострочення грошового зобов`язання: з 02.04.2017 до 31.12.2019, з 01.01.2020 до 31.12.2020, з 01.01.2021 до 23.02.2022. Загальна кількість днів прострочення грошового зобов`язання 1 789. Розмір 3 % річних становить 2 492,44 доларів США.
Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач обґрунтував своє звернення до суду вимогами ст. 625 ЦК України, яким передбачено, що кредитор має право на стягнення в примусовому порядку з боржника 3 % річних від простроченої суми заборгованості внаслідок невиконання рішення суду.
Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно положення ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу за час прострочення.
Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України).
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
За статтею 11 ЗУ «Про виконавче провадження»  строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (п. 2 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження»).
За пунктом 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05.10.2016 чинності ЗУ від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто, за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у ст. 12 ЗУ від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена ст. 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування ст. 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 11.02.2026 у справі № 754/511/23 вказано, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово.
Крім того, у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду також вказано, що до грошового зобов`язання можливість примусового стягнення якого за судовим рішенням остаточно втрачена, положення ст. 625 ЦК України не застосовуються. Зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі. Тобто, таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким хоч і позбавлені примусового захисту, проте їх добровільне виконання визнається належним. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку згідно з рішенням) не можна застосовувати правила ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У даній справі спір стосується вимог АТ КБ «Приватбанк», пред`явлених у вересні 2025 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України до ОСОБА_1 про стягнення з неї 3 % річних у розмірі 2 492,44 доларів США за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, нараховані на тіло кредиту, комісію за користування коштами, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, штрафи у фіксованій частині, стягнутих рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015, після його перегляду судом апеляційної інстанції 05.05.2015, яке ОСОБА_1 не виконане. 
Виконавчий лист було видано лише 21.10.2021 (а.с. 51). Із вказаного листа вбачається, що він був чинний протягом трьох років у період з 05.05.2015 до 06.05.2018. Тобто строк пред`явлення виконавчого листа до виконання після 06.05.2018 вже сплив, однак позивач не звернувся до суду з метою його поновлення у встановленому законом порядку. 
З матеріалів даної справи вбачається, що позивач звернувся з заявою до виконавчої служби про відкриття про відкриття виконавчого провадження відносно вищевказаного виконавчого листа лише 21.01.2022 року, при цьому повідомлення про повернення даного виконавчого документу стягувачу в зв`язку з пропущенням строків на звернення виконавчого листа до виконання було винесено ДВС 18.01.2023 року. 
З того часу до дати розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, тобто понад п`ять років, АТ КБД «Приватбанк» взагалі не звертався до суду з заявою до суду про поновлення пропущених строків на пред`явлення виконавчого листа до виконання, однак тривала відсутність активних дій по реалізації банком такого свого права протягом невизначеного часу не може порушувати права боржника та давати йому можливість постійно стягувати штрафні санкції за невиконання рішення суду, по виконанню якого сам же кредитор не вчиняє жодних передбачених законом дій протягом розумного проміжку часу, фактично з 2015 року.
Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень інформація про відкриття провадження по даному виконавчому листу відсутня.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у встановлені законодавством строки, АТ КБ «Приватбанк» не проявило належної обачності та розумної зацікавленості в реалізації свого права на примусове виконання рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16.03.2015 у справі № 693/1921/14-ц.
АТ КБ «Приватбанк» також не скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено кредит до запровадження відповідного мораторію. Нерухомість надана під іпотеку не належить ОСОБА_1 , а надана їй – майновим поручителем. 
З огляду на вищевикладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, Банк не може бути необізнаним з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
Судом першої інстанції не враховано, що неподання АТ КБ «Приватбанк» заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання розцінюється як форма збереження правової невизначеності правовідносин сторін та засобом збереження банківського активу – права вимоги 3 % річних за несплаченим кредитним боргом, примусове виконання за яким є неможливим, тобто способом протидії остаточній стабілізації правовідносин сторін. 
Перевіряючи обґрунтованість висновків суду першої інстанції у даній справі, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 754/511/23 згідно яких Велика Палата зауважила, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних та інфляційних втрат входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка після вичерпання можливості примусового стягнення основного зобов`язання, правила ч. 2 ст. 625 ЦК України до основної вимоги не застосовуються. Надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги про стягнення додаткових сум за основною вимогою, яка вже не підлягає примусовому захисту через недбалість самого кредитора, суперечило б принципу правової визначеності.
Оскільки в даній справі вимогу про стягнення 3 % річних банк пред`явив після остаточної втрати можливості примусового виконання рішення суду про стягнення основного боргу, суд першої інстанції не врахувавши приведені в мотивувальній частині постанови апеляційного суду норми права та позиції Верховного Суду, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку суду повністю знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» через відсутність правової підстави для можливого стягнення похідного зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із ухваленням постанови про відмову в задоволенні позовних вимог та задоволення вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 633 грн. 60 коп. сплачений за подачу апеляційної скарги у відповідності до квитанції № 4222-6951-2478-7846 від 28.04.2026 (а.с. 59).
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коваленка Сергія Васильовича – задовольнити.
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 09.01.2026 у даній справі – скасувати.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 633 грн. 60 коп., сплачений за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 05.08.2026.

Суддя-доповідач   

Судді